Єдиний унікальний номер справи 761/30455/14-ц
Провадження №22-ц/824/6992/2021

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року                                                                                                   місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» до ОСОБА_1 про виселення та звернення стягнення на предмет іпотеки
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс», ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулось до суду з позовом про виселення та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 та членів його сім`ї про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із спірної квартири. Проте з Державного реєстру іпотек було вилучено запис про іпотеку та арешт, якими було обтяжено спірну квартиру. Після цього спірна квартира була відчужена на користь ОСОБА_1 . Разом з тим банк не надав згоди на відчуження предмету іпотеки та вилучення запису із вказаного реєстру. За даним фактом до Житомирського відділу поліції ГУНП у Житомирській області було направлено звернення, наразі проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні. В подальшому позивач набув права вимоги за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_4 та банком, а відтак і до нового власника спірного майна - ОСОБА_1 , оскільки боржник своїх зобов`язань не виконує, кошти за кредитним договором не повертає. У зв`язку з викладеним та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 101,10 кв.м, житловою площею 69, 00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором    № KF30313 від 06.02.2006 року у розмірі: 102955, 00 доларів США - заборгованість по тілу кредиту (по курсу НБУ станом на 07.10.2014 становить 1 333 169, 34 грн.); 10 638, 02 доларів США - заборгованість по відсоткам (по курсу НБУ станом на 07.10.2014 становить 137 762, 61 грн.); 62 445, 36 грн. пені, на користь позивача та встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення торгів, встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3775, 80 грн.
У серпні 2015 року ОСОБА_2 було подано зустрічний позов, відповідно до якого вона просила визнати договір іпотеки від 06.02.2015 року, укладений між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 , недійсним, оскільки квартира, яка була передана в іпотеку, придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є їх спільною сумісною власністю, згоду на укладення договору іпотеки ОСОБА_2 не надавала, спільне майно було передане в іпотеку без її відома, що обумовлює визнання договору іпотеки недійсним.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року в задоволенні вищезазначених позовів відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач за первісним позовом направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції в частині відмови й задоволенні первісного позову не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову  скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення первісного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні первісного позову, предметом перегляду у суді апеляційної інстанції є вищевказане рішення у відповідній частині.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення відповідає наведеним вимогам з огляду на наступне:
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ВАТ «Електрон Банк» 06.02.2006 року був укладений кредитний договір № KF30313. На виконання умов зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_3 06.02.2006 року було укладено іпотечний договір,посвідчений приватним нотаріусом кмно Слободяном В.М., який зареєстрований в реєстрі за номером 188. В подальшому 29.12.2017 ПАТ «ВіЕс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» уклали договір про відступлення прав вимоги, за яким товариство набуло право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором №KF30313 від 06.02.2006 року.
05.01.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Серпутько Т.С. та зареєстровано в реєстрі за № 2.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, апелянт посилається на ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та зазначає, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. 
Апелянт зазначає, що вищевказаною статтею закону не передбачено, що іпотека втрачає чинність  у випадку переходу права власності до добросовісного набувача права власності на предмет іпотеки, якщо згода іпотекодержателя не була надана. Також апелянт посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 23.05.2018 року у справі №910/73/17, в яких зазначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді». Таким чином апелянт вказує, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення іпотека квартири АДРЕСА_3 , дійсна й для ОСОБА_1 . 
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими доводами апелянта. 
Інформація щодо іпотеки відображається в Державному реєстрі іпотек. Колегія суддів зазначає про  існування презумпції належності інформації, яка зазначається у такому реєстрі. 
Презумпція не є абсолютним твердженням, оскільки таке твердження можливо оскаржити. Відсутність у Державному реєстрі іпотек відомостей щодо іпотеки на спірну квартиру не позбавляє заінтересовану особу права доводити її наявність. Такої ж правової позиції дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19. Аналогічний правовий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від  20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-576апп18), від 6 лютого 2019 року у справі № 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19).
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
З матеріалів справи вбачається, що згідно Інформаційної довідки від 02.02.2016 №52436958, на момент відчуження спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, були відсутні будь-які обтяження (арешт, заборони на нерухоме майно, іпотеки) щодо спірної квартири. Всі записи щодо зняття відповідних обтяжень були внесені 08.10.2015 приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Житомирської області Стражник Тетяною Олексіївною. 
Апелянт зазначає, що таке зняття запису щодо обтяження нерухомого майна іпотекою є незаконним і необґрунтованим, оскільки на момент продажу спірної квартири іпотека не була завершеною. В той же час, зважаючи на відсутність у вищезгаданих відповідних державних реєстрах будь-яких обтяжень спірного майна, апелянт мав належними та допустимими доказами довести наявність іпотеки, дійсність її існування та те, що запис про її закінчення є незаконним.  В той же час позивачем цього зроблено не було.  Серед іншого позивач міг оскаржити таке виключення з реєстру запису про наявність обтяжень як в судовому  порядку, так і шляхом подання відповідної скарги до Міністерства юстиції України. В той же час нічого з вищезазначеного зроблено не було. 
Оскільки апелянтом не було представлено до суду належних та допустимих доказів щодо того, що іпотека на даний час існує, а запис про її існування було виключено безпідставно, а не, наприклад, у зв`язку з її закінченням, позиція позивача залишила недоведеною, відтак не може бути прийнята судом. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни судових рішень суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько