Справа № 458/133/18                                Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1564/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 09 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування, державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона разом з чоловіком, ОСОБА_1 працювали в колгоспі, після ліквідації якого отримали майнові паї на суму 4936 грн. та 2771 грн. відповідно. Згідно з розмірами майнових паїв їм було виділено земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 розміром 1 га. У 2004 році на пропозицію ОСОБА_6 продати йому належну їй земельну ділянку, вона повідомила, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на землю і землю не продає, після чого він запропонував допомогу з оформлення таких документів. Зазначає, що при оформленні спадщини після смерті чоловіка у 2016 році зауважила, що у державному акті на право власності на землю невірно вказано ім`я по батькові її чоловіка та розмір належної йому земельної ділянки 0,1000 га, замість правильного 1 га. Вказує, що при оформленні спадщини їй стало відомо, що чоловік подарував земельну ділянку площею 0.913 га, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 09 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Макаревичем Ігорем Володимировичем. Вважає, що ОСОБА_6 шахрайським способом, шляхом зловживання довірою виготовив документи про приватизацію землі і за допомогою нотаріуса ОСОБА_5 подарував від імені її чоловіка земельну ділянку. Стверджує, що її чоловік не підписував договір дарування земельної ділянки від 09 травня 2005 року, а вона, як дружина, не надавала згоди на укладення такого. З наведених підстав просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,913 га, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, що розташована по АДРЕСА_1 , який укладений 09 травня 2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , реєстраційний номер 426 та посвідчений приватним нотаріусом Турківського нотаріального округу Макаревичем Ігорем Володимировичем, і скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним державний акт серії ВА № 38426 на право власності на земельну ділянку площею 0,913 га, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, що розташована по АДРЕСА_1 , який виданий 27.12.2005 на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки та зареєстрований за № 01:05:463:00181, і скасувати його державну реєстрацію.
Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 09 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про виклик та допит свідка, ОСОБА_6 , справу розглянуто у відсутності відповідачів, їй відмовлено у витребовуванні доказів, зокрема, оригіналу договору дарування земельної ділянки, свій підпис на заяві - згоді на укладення договору вона заперечує, як і заперечує підпис її чоловіка на вказаному договорі, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та ухвалення незаконного рішення. Апелянт стверджує, що не давала згоди на відчуження земельної ділянки від 09 травня 2005 року, а тому така підписана не нею, а висновок про вартість земельної ділянки від 19 листопада 2004 року зроблений експертами ще до оформлення права власності на земельну ділянку за її чоловіком, що викликає у неї сумніви в його достовірності. Вказує, що земельна ділянка, площею 0.913 га, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала у спільній сумісній власності, відтак оспорюваним договором дарування порушено її право як співвласника нерухомого майна. Звертає увагу, що оспорюваний договір укладено 09 травня 2005 року, тобто, у святковий день, що може свідчити про те, що такий не укладався. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, ї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування в процесі безоплатної приватизації земельної ділянки громадянином в порядку ст. 118 ЗК України (в редакції на час набуття права власності), а тому спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно при укладенні оспорюваного договору дарування згода другого з подружжя не вимагалась. 
Крім цього, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції також виходив з того, що позивачкою, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви про те, що ОСОБА_1 оспорюваний договір не підписував, і підпис, який міститься на заяві – згоді на відчуження цієї земельної ділянки їй не належить. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 21 листопада 1967 року, що стверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 21.11.1967 р., після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_8 » (а.с. 23). 
Згідно копії виписки з рішення загальних зборів колгоспу ім. Б. Хмельницького від 26.02.1992 «Про затвердження майнових паїв та визнання їх розмірів» ОСОБА_9 є власником майнового сертифікату в розмірі 4936 грн, ОСОБА_10 – 2771 грн (а.с. 9).
Згідно копії рішення ХУІІ-тої сесії ІУ скликання Турківської міської ради від 07.09.2004 № 730 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», сесія міської ради вирішила передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки згідно з додатком № 1, зокрема ОСОБА_1 1,08 га, з яких 0,9800 га ОСГ та 0,1000 га під будівлями по АДРЕСА_1 (а.с. 13,14).
На підставі зазначеного вище рішення міської ради, ОСОБА_1 видано Державний акт на земельну ділянку серія ЯА № 205831 від 30.11.2004, згідно з яким він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки – обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Кадастровий номер земельної ділянки 4625510100:01:010:0001 (а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 07.03.2006 (а.с. 8).
З копії оспорюваного договору дарування земельної ділянки від 09.05.2005, посвідченого приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Макаревичем І.В., ОСОБА_1 (дарувальник) подарував ОСОБА_3 (обдарованому) земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 0,913 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належала ОСОБА_1 (Дарувальнику) на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЯА № 205832, виданого Турківською міською радою 30.11.2004 на підставі рішення № 730 17 сесії; 4 скликання Турківської міської ради від 07.09.2004 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 01:04:463:000031. Цільове призначення земельної ділянки – ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4625510100:01:011:0001, експертна вартість ділянки 27 120 грн, грошова оцінка – 37 707 грн.
Відповідно до п. 7 Договору сторони ствердили, зокрема, що дружина дарувальника згідна з укладенням цього договору. 
З копії заяви ОСОБА_1 від 09.05.2004 на ім`я приватного нотаріуса Турківського районного нотаріального округу Макаревича І.В. вбачається, що вона цією заявою надала згоду на дарування її чоловіком, ОСОБА_1 , земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,9130 га по АДРЕСА_1 , що набута ними під час зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_3 на умовах на його розсуд. Приватний нотаріус Макаревич І.В. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблено в його присутності. Заява зареєстрована в реєстрі за № 425 (а.с. 22).
Договір підписаний сторонами, посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 426 (а. с. 18 - 21).
Відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 738426 від 27.12.2005, виданого на підставі договору дарування земельної ділянки № 194452 від 09.05.2005, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,9130 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки – ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки 4625550100:01:011:0001 (а.с. 16, 17).
Звертаючись в суд з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,913 га від 09.05.2005 року та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданим на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як підставу позову зазначала те, що її покійний чоловік, ОСОБА_1 такий договір не підписував, а вона, як дружина, не надавала згоди на укладення договору дарування земельної ділянки, яка, як вважає позивач, є спільним майном подружжя.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. 
Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі № 522/9610/15 Верховний Суд не погодився із висновком судів попередніх інстанцій в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки, оскільки відповідно до положень статей 6, 17 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України у редакції, які були чинними на час приватизації ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.
Аналогічні висновки містить постанова КЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, постанова від 21.03.2018 у справі 686/9580/16-ц.
Судом першої інстанції беззаперечно було встановлено, що земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1,08 га, з яких 0,9800 га – ОСГ, 0,10000 га – під будівлями, була передана безкоштовно у власність ОСОБА_1 згідно з рішенням ХУІІ-тої сесії ІУ скликання Турківської міської ради від 07.09.2004 № 730 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». На підставі цього рішення міської ради ОСОБА_1 було видано державний акт серії ЯА № 205832 від 30.11.2004 на земельну ділянку площею 0,913 га, та державний акт серії ЯА № 205831 від 30.11.2004 на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, набувши у власність у порядку приватизації земельну ділянку в 2004 році, ОСОБА_1 отримав це майно в особисту приватну власність і міг розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд, і згода його дружини, ОСОБА_1 , на відчуження земельної ділянки, отриманої в порядку безоплатної приватизації, не вимагалася, оскільки така не була спільним сумісним майном подружжя.
Апеляційний суд враховує і те, що цільове призначення подарованої ОСОБА_1 земельної ділянки є ведення особистого селянського господарства, а не обслуговування розташованого на ній житлового будинку.
Виходячи з вищенавденого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що земельна ділянка, площею 0,913 га, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , набута в порядку безоплатної приватизації особисто ОСОБА_1 , а тому така була його особистою приватною власністю, відповідно при укладенні оспорюваного договору дарування земельної ділянки, згода іншого подружжя не вимагалася, а відтак застосування норм СК України, які регулюють право спільної сумісної власності подружжя до даних правовідносин не могли бути застосованими.
Відтак доводи апелянта про те, що вона не надавала згоди на укладення оспорюваного договору, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, такі доводи апелянта спростовуються вищенаведеним.
Справжність підпису ОСОБА_1 у заяві про надання згоди на дарування її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,9130 га, посвідчена нотаріусом, та у встановленому законом порядку не спростована.
Не можна не погодитися з висновком суду першої інстанції, який вірно зазначив, що без доведеності належності подружжю ОСОБА_1 і ОСОБА_1 спірної земельної ділянки на праві спільної сумісної власності подружжя, не можна вважати порушеними права ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, як одного з подружжя.
Колегія суддів вважає безпідставними та необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, не враховано зазначену позивачкою підставу для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, як те, що ОСОБА_1 не підписував оспорюваний договір від 09 травня 2005 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили». 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Характерною ознакою дарування є його безоплатність.
Матеріалами справи встановлено, що 25.05.2016 за письмовою заявою ОСОБА_1 слідчим СВ Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про шахрайські дії, вчинені ОСОБА_6 , який шляхом обману або зловживання довірою виготовив документи на земельну ділянку ім`я її чоловіка ОСОБА_1 та подарував земельну ділянку площею 0,9130 га ОСОБА_11 . Розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12016140340000326 від 25.05.2016 за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України.
У ході досудового розслідування було призначено та проведено криміналістичну експертизу з дослідження підписів та комісійну судово-почеркознавчу експертизу підписів у договорі дарування земельної ділянки від 09.05.2005 та заяви ОСОБА_1 від 09.05.2005 про надання згоди ОСОБА_1 на дарування земельної ділянки.
Згідно з висновком № 4618 від 12.12.2016 криміналістичної експертизи дослідження підписів за матеріалами кримінального провадження № 12016140340000326:
1. Підпис від імені ОСОБА_1 , розташований в графі «Підписи сторін», після слова « ОСОБА_12 » на зворотній стороні одного примірника договору дарування земельної ділянки площею 0,913 га, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , - виконаний самим ОСОБА_1 ;
2. Підпис від імені ОСОБА_1 , розташований у графі «Підпис», після слова: ОСОБА_8 » на заяві від імені Хомик М.М. приватному нотаріусу Турківського районного нотаріального округу укладеній 09.05.2005, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрованим в реєстрі за номером 425 та виконаній на нотаріальному бланку ВСВ № 194451 – виконаний самою ОСОБА_1 (арк. справи 128-132).
Згідно з висновком експертів № 10253-10255/17-32 від 30.10.2017 за результатами проведеної комісійної судово-почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні № 12016140340000326 від 25.05.2016:
1. Підпис від імені ОСОБА_1 , який міститься у розділі «Підписи сторін» у рядку «Дарувальник» в одному з примірників договору дарування земельної ділянки площею 0,913 га від 09.05.2005 та підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «ПІДПИС» у заяві ОСОБА_1 від 09.05.2005 про надання згоди чоловікові ОСОБА_1 на дарування земельної ділянки площею 0,913 га, що по АДРЕСА_1 , виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів;
2. Встановити чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 , який міститься у розділі «Підписи сторін» у рядку «Дарувальник» в одному з примірників договору дарування земельної ділянки площею 0,913 га від 09.05.2005 по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що вказані у п. 2 дослідницької частини висновку експертів, зокрема, у зв`язку з вкрай обмеженим обсягом вільних зразків підпису ОСОБА_1 .
Встановити чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Підпис» у заяві ОСОБА_1 від 09.05.2005 про надання згоди своєму чоловіку ОСОБА_1 на продаж земельної ділянки площею 0,913 га не виявилось можливим з причин, викладених у п. 3 дослідницької частини висновку експертів, зокрема, у зв`язку з вкрай обмеженим обсягом вільних зразків підпису ОСОБА_1 .
Судом апеляційної інстанції враховується те, що у висновку експертів № 10253-10255/17-32 від 30.10.2017 за результатами проведеної комісійної судово-почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні № 12016140340000326 від 25.05.2016, зазначено, що причиною неможливості встановити чи виконано підпис на договорі дарування ОСОБА_1 є вкрай обмежений обсяг вільних зразків підпису ОСОБА_1 , що залежало саме від ОСОБА_1 .
В суді апеляційної інстанції учасники процесу підтвердили, що позивачка, не дивлячись на роз`яснення їй судом першої інстанції права звернутися до суду з клопотанням про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи, з урахуванням предмета спору, доводів позивачки про те, що підставою для визнання недійсним оспорюваного договору є те, що ОСОБА_1 оспорюваний договір дарування не підписував, такого клопотання не заявляла, таке клопотання не заявлялось і в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її доводів про те, що оспорюваний нею договір земельної ділянки її чоловік, ОСОБА_1 , не підписував, а також те, що висновками експертизи не встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 не підписував договору дарування спірної земельної ділянки.
Спірні правовідносини склалися між сторонами з приводу того, що дружина дарувальника, ОСОБА_1 , не погоджується з правовими наслідками укладеного договору, за яким спірна земельна ділянка перейшла у власність сторонній особі. Водночас, як зазначала позивач у позовній заяві, їй було відомо, що на ім`я її чоловіка оформлялися правовстановлюючі документи по приватизації земельної ділянки, і що в цьому допомагав ОСОБА_6 , який звертався до них з пропозицією продажу земельної ділянки. Вважати, що ОСОБА_6 скористався їх довірою, шахрайським способом виготовив документи і через приватного нотаріуса ОСОБА_5 незаконно відчужив земельну ділянку, підстав немає, оскільки постановою слідчого СВ Турківського відділення поліції Самбірського відділу поліції Головного управління НП у Львівській області від 07 лютого 2018 року кримінальне провадження №12016140340000326 щодо ОСОБА_6 закрито, у зв`язку з відсутністю складу злочину.
Враховуючи предмет спору, підстави позову, те, що позивачка просить визнати недійсним договір дарування з тих підстав, що дарувальник  ОСОБА_1  оспорюваний договір не підписував, що підпис на оспорюваному договорі йому не належить, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що суд необгрунтовано відмовив у виклику та допиті свідка ОСОБА_6  та інших свідків. 
Доводи апеляційної скарги про те, що договір було укладено 09.05.2005 року, тобто у неробочий (святковий ) день, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки приватний нотаріус самостійно визначав дні та години прийому, свій розпорядок дня, міг здійснювати прийом за домовленістю у святкові, вихідні та неробочі дні, що законодавством не заборонялося. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Турківського районного суду Львівської області від 09 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 03.09.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.