РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 року
м. Рівне

Справа № 555/2038/20
Провадження № 22-ц/4815/775/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
відповідач – ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 02 березня 2021 року у складі судді Собчука А. Ю., ухвалене в м. Березне Рівненської області о 14 годині 28 хвилин, повний текст якого складено 11 березня 2021 року, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинених кримінальних правопорушень. В обґрунтування позовних вимог вказував, що 29.04.2016 року Березнівським районним судом Рівненської області було ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк три роки і шість місяців та встановлено до них іспитовий строк на підставі ст. 76 КК України терміном три роки, а також покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Апеляційним судом Рівненської області 20.03.2017 року було постановлено ухвалу, якою вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2016 року змінено та засуджено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за ч. 2 ст 146 КК України до покарання на строк 3 роки 6 місяців обмеження волі, за ч. 1 ст. 125 КК України – на строк 200 годин громадських робіт. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України засуджених звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 року вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 29.04.2016 року та ухвала апеляційного суду Рівненської області від 20.03.2017 року були скасовані та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Ухвалою Березнівського районного суду Рівненської області в справі № 555/480/15-к від 17 вересня 2020 року, клопотання обвинувачених про звільнення їх від кримінальної відповідальності було задоволено та звільнено їх від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 146 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності і кримінальне провадження у зв`язку із цим закрито, а поданий позивачем цивільний позов про стягнення майнової та моральної шкоди було залишено без розгляду. Також вказує, що звільнення від кримінальної відповідальності відповідачів, у зв`язку із закінченням строків давності, є нереабілітуючою підставою, а, отже, він має право на стягнення з них заподіяної йому майнової та моральної шкоди. Просив суд стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду, заподіяну в результаті вчинених відносно нього кримінальних правопорушень, у розмірі 90 000 грн., майнову шкоду в розмірі 1909 грн. та судові витрати.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 02 березня 2021 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1909 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної кримінальними правопорушеннями. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальними правопорушеннями. Стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 1816 грн..    

Рішення суд першої інстанції вмотивоване положеннями ст.1166 ЦПК України, яка передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що матеріальна шкода, завдана позивачу внаслідок неправомірних дій, які призвели до ушкодження здоров`я, і як наслідок – лікування в медичному закладі, що потягнуло за собою матеріальні витрати. В частині відшкодування моральної шкоди рішення ґрунтується на закріпленому ст. 23 ЦК України праві особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, тощо. 

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що особа, яка звільняється від кримінальної відповідальності, не має обов`язку визнавати себе винною, та відповідна вимога не закріплена у жодному нормативно-правовому акті. Пояснює, що позивач свої вимоги обґрунтовує вчиненням відповідачами кримінальних правопорушень відносно нього, проте до позовної заяви не було долучено жодного доказу, який підтверджував би підставність позовної заяви. Додає, що долучена до позовної заяви ухвала Березнівського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року в справі № 555/480/15-к не встановлює обставин чи мали місце події, про які зазначає позивач і чи вчинені відповідачами протиправні дії відносно позивача, а кримінальна справа № 555/480/15-к не може слугувати належним доказом підставності позовних вимог. Місцевий суд, ухвалюючи рішення, мав встановити чи мали місце протиправні дії відповідачів і чи вчинені вони цією особою, проте суд послався лише на фабулу обвинувального акта та на ухвалу про закриття кримінального провадження, що, на думку апелянта, є протиправним. Якщо суд при закритті кримінального провадження не встановлює у загальному порядку наявність складу кримінального правопорушення та вину особи у його вчиненні, то відповідно така ухвала не може враховуватися судом при розгляді цивільної справи і підтверджувати чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. В оскаржуваному рішенні суд ствердив встановленими в рамках кримінального провадження обставини, які встановленими не були, та яким не було надано оцінку судом при розгляді справи № 555/480/15-к, оскільки кримінальне провадження було закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. Вважає твердження позивача голослівними та безпідставними, оскільки відсутній вирок суду, який би підтверджував, що такі тілесні ушкодження були завдані позивачу саме відповідачами, а відтак вимога позивача щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягає до задоволення. Покликається на ст. 62 Конституції України, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Вину відповідачів в рамках кримінального провадження № 555/480/15-к не встановлено. Крім того, вважає, що позовна заява була подана з порушенням вимог ст. 177 ЦПК України (не було сплачено судовий збір), а тому суд помилково відкрив провадження у даній справі. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12014180060000599 від 15.12.2014 року, 14 грудня 2014 року приблизно о 20 годині 30 хвилин ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за попередньою змовою між собою, на другому поверсі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що в АДРЕСА_1 , маючи умисел на незаконне позбавлення волі та спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_1 , умисно, порушуючи щодо нього вимоги ст. ст. 19,29,33 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, та кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, всупереч нормам Декларації ООН від 18 грудня 1992 року, що ратифікована Україною 17 липня 1997 року «Про захист усіх осіб від насильницького зникнення», згідно зі статтею першою якої, будь-який акт насильницького зникнення є образою людської гідності, ставить осіб, які зазнали цього, поза захистом закону, є порушенням норм міжнародного права, яке гарантує, зокрема, право на визнання правосуб`єктності особистості, право на свободу і безпеку особистості і право не зазнавати катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання, шляхом заподіяння страждань, що виразилося у спричиненні болю внаслідок заподіяння фізичного впливу, нанесенні ударів кулаками рук та взутими ногами в різні частини тіла потерпілого, заламування рук, проти волі останнього, позбавили його свободи пересування, примусово утримуючи поряд з собою, спочатку ведучи з приміщенння указаного магазину, тоді силою затягнули у вантажне відділення автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», який належить ОСОБА_4 , позбавивши його можливості вільно пересуватися і вибирати місце свого перебування, та примусово доставили до господарства ОСОБА_5 , яке знаходиться там же в АДРЕСА_2 . 
По приїзді до господарства ОСОБА_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 силою виштовхнули його з автомобіля , від чого він упав на землю, завели його у двір її господарства, де ОСОБА_4 із застосуванням сили - ударуззаду по правій нозі під колінний суглоб примусили його стати на коліна і вибачитись перед нею.
При цьому, в приміщенні магазину «Колтан» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 умисно завдали потерпілому ОСОБА_1 по одному удару в обличчя кулаками рук, спричинивши йому тілесні ушкодження: ОСОБА_2 – у виді синців повік правого і лівого очей, а ОСОБА_4 в момент, коли потерпілого ОСОБА_1 утримували ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , заламавши руки за спиною, наніс йому один удар кулаком руки в ділянку правого плеча, спричинивши тілесне ушкодження у виді синця правого плеча. 
Відразу ж після цього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вивели потерпілого з приміщенням магазину, штовхнули його на землю, де ОСОБА_6 та ОСОБА_3 разом з іншими невстановленими слідством особами умисно почали наносити йому удари взутими ногами по різних частинах тіла: голові, тулубу і кінцівках, зокрема ОСОБА_3 завдав один удар взутою ногою в ділянку живота, спричинивши тілесне ушкодження у виді синця на животі.
У вантажному відсіку автомобіля, яким керував ОСОБА_4 , ОСОБА_2 умисно наніс ОСОБА_1 не менше трьох ударів взутою ногою в ділянку гомілки правої ноги, правої скроневої та тім`яної ділянок голови, а ОСОБА_3 – один удар взутою ногою в область носа, спричинивши тілесні ушкодження у виді синця перенісся.
Тілесні ушкодження у виді синців повік обох очей, перенісся, правої скроневої та тім`яної ділянок, лівої тім`яно-скроневої ділянки голови, правового плеча, лівого передпліччя, правої гомілки та живота, що спричинені потерпілому ОСОБА_1 , відносяться за ступенем тяжкості до легких тілесних ушкоджень.

Вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк три роки і шість місяців та встановлено до них іспитовий строк на підставі ст. 76 КК України терміном три роки, а також покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2017 року вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2016 року змінено та засуджено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за ч. 2 ст 146 КК України до покарання на строк 3 роки 6 місяців обмеження волі, за ч. 1 ст. 125 КК України – на строк 200 годин громадських робіт. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України засуджених звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 року вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 29.04.2016 року та ухвала апеляційного суду Рівненської області від 20.03.2017 року були скасовані та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвалою Березнівського районного суду від 17 вересня 2020 року клопотання обвинувачених про звільнення їх від кримінальної відповідальності було задоволено та звільнено їх від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 146 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності і кримінальне провадження у зв`язку із цим закрито.

Звертаючись до суду з цією апеляційною скаргою, ОСОБА_3 посилався на відсутність підстав для стягнення з нього шкоди, заподіяної внаслідок кримінальних правопорушень, оскільки кримінальне провадження щодо обвинувачення його та інших осіб було закрите, а тому його вина у скоєнні правопорушення, внаслідок якої позивач зазнав шкоди, не встановлена у передбаченому законом порядку.

Такі доводи апеляційної скарги спростовуються обставинами справи, встановленими та дослідженими судом.

Так, статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Вони, у свою чергу, класифікуються за критеріями – реабілітуючими та нереабілітуючими. Реабілітуючі пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. На противагу цьому нереабілітуючі позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До перших належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Коли йдеться про реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження, слід виходити з того, що особа не вчинила протиправного діяння, передбаченого кримінальним законом, i, як результат, має право на реабілітацію. До таких підстав належать ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, і мають наслідки зняття підозри, відновлення доброго імені, гідності та репутації.

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Обставини вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кримінальних правопорушень щодо умисного нанесення позивачу ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень та незаконного позбавлення волі підтверджуються наступними доказами, які були дослідження в судовому засіданні.

З обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12014180060000599 від 15.12.2014 року стосовно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за ч.1 ст.125, ч.2 ст.146 КК України вбачається виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, правову кваліфікацію кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення, потерпілим у кримінальному провадженні вказаний ОСОБА_1 ..

Згідно Висновку експерта № 429 від 18.12.2014 року, в ОСОБА_1 виявлено синці повік обох очей, перенісся, правої скроневої та тім`яної ділянок, лівої тім`яно-скроневої ділянки, правого плеча, лівого передпліччя, правої гомілки, живота. Отримані тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до легких та цілком могли утворитися при побитті, тобто нанесенні ударів в тому числі і «кулаками рук та взутими ногами». 

Відповідно до Висновку експерта № 65 від 24.02.2015 року, у ОСОБА_1 виявлено синці повік обох очей, перенісся, правої скроневої та тім`яної ділянок, лівої тім`яно-скроневої ділянки, правого плеча, лівого передпліччя, правої гомілки, живота. Вид та морфологічні властивості ушкоджень свідчать про утворення від щонайменше  дев`ятиразової дії твердих тупих предметів, приблизно за одну – дві доби до огляду. Отримані тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до легких та цілком могли утворитися при побитті, тобто нанесенні ударів в тому числі і «кулаками рук та взутими ногами».

Протоколи проведення слідчих експериментів від 29 січня 2015 року підтверджують, що свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і потерпілий ОСОБА_1 дали аналогічні пояснення тим обставинам, що встановлені в обвинувальному акті у кримінальному  провадженні № 12014180060000599  від 15.12.2014 року стосовно  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 146 КК України та продемонстрували їх на місці події. 

Таким чином, установлені обставини справи свідчать про наявність у діях відповідачів, вчинених щодо позивача, вини та умислу на заподіяння останньому тілесних ушкоджень та обмеження свободи пересування. 

Звільнення від кримінальної відповідальності відповідачів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 у зв`язку із закінченням строків давності, є нереабілітуючою підставою у відповідності до норм КК України, а тому позивач має право на стягнення з них заподіяної майнової та моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлено ст.1166 ЦК України. Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Із наданого позивачем розрахунку майнової шкоди на лікування, зокрема, фіскальних чеків, вбачається, що потерпілим ОСОБА_3 придбано лікарських засобів, товарів та послуг, на загальну суму 1909 гривень.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апелянтом не оскаржується власне розмір стягнутої шкоди, як матеріальної, так і моральної, оскільки основним доводом є його позиція про відсутність правових підстав для такого стягнення.

Апеляційний суд погоджується із розміром як морального відшкодування, так і матеріального, стягнутого з відповідачів на користь позивача внаслідок порушення його прав.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом
на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують законних висновків місцевого суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ними позивачу, адже кримінальне провадження щодо них закрите у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, що законом віднесено до нереабілітуючих підстав, які, в свою чергу, унеможливлюють звільнення їх від відповідальності за завдану шкоду у цивільному спорі про стягнення шкоди

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 02 березня 2021 року

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 липня 2021 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Гордійчук С. О.
                                       
                                       Шимків С. С.