ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 вересня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 390/1713/20
провадження № 22-ц/4809/1532/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Черненка В. В.,
       за участі секретаря – Діманової Н. І.,
учасники справи:
       позивач – ОСОБА_1 ,
       відповідач – ОСОБА_2 ,
       розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на ухвалу Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2021 року у складі судді Мумиги І. М. і

В С Т А Н О В И В:

       В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на свою користь 555 180 грн заборгованості за договором позики від 01 грудня 2015 року, 5 701,81 судового збору та 15 000 грн витрат на професійну правову допомогу.
       Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2015 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 500 000 грн, що на день передачі грошових коштів відповідала еквівалентові суми 20 000 доларів США.
       За змістом вказаного договору позика була безвідсоткова та підлягала поверненню у строк до 01 грудня 2016 року.
В листопаді ОСОБА_2 звернувся до позивача та повідомив, що не взмозі повернути йому суму позики, так як перебуває в складному матеріальному становищі.
Зважаючи на те, що позивач з відповідачем перебувають в родинних відносинах, ОСОБА_1 погодився продовжити з ним строк повернення суми позики, шляхом укладення договору від 15 листопада 2016 року про внесення змін до основного договору позики, укладеного 01 грудня 2015 року, згідно з якими остаточний розрахунок щодо повернення суми позки має бути здійснено до 01 грудня 2020 року та (або) не пізніше ніж за тридцять календарних днів після вимоги позикодавця.
Оскільки у передбачний договором строк, сума позики не повернута, позивач змушений звернутись до суду для захисту своїх порушених прав.
З метою забезпечення позову, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив вжити заходів, забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 23,5200 га, яка належить ОСОБА_2  на підставі Державного акту серії VI-КР № 041213, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 8-214ч, місце розташування – Кіровоградська область, Бобринецький район, Володимиро-Іллінська сільська рада, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка, а у зв`язку із запровадженням вільного продажу земель сільськогосподарського призначення з 01 липня 2021 року та тим, що 13 липня 2021 року вже було здійснено оцінку даної земельної ділянки для її подальшого відчуження, наявний ризик того, що земельну ділянку відповідач може взагалі відчужити, в тому числі ОСОБА_3 , адже за Договором оренди спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання має переважне право на її придбання.
Невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вищезазначену земельну ділянку, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, адже у випадку продажу земельної ділянки відповідач орендної плати отримувати не буде, а іншого майна у його власності більше не має.
Недобросовісність дій відповідача проявляється і в тому, що він, зловживаючи своїми процесуальними правами всіляко сприяє затягуванню, як даної справи так і справи № 390/1513/20 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора Приютівської селищної ради Олександрійського району, Кіровоградської області Реп`яха В. В. про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Забезпечено позов, шляхом накладення арешту на земельну ділянку: цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; площа – 23,5200 га, яка належить ОСОБА_2 , згідно Державного акту: серії VI-КР № 041213, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 8-214ч; місце розташування Кіровоградська область Бобринецький район Володимиро-Іллінська сільська рада, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247.
Ухвала суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову подана з додержанням вимог статті 151 ЦПК України, а між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Обраний вид забезпечення позову, саме накладення арешту на земельну ділянку, суд першої інстанції вважав обґрунтованим та таким, що безпосередньо пов`язаний і узгоджується з позовними вимогами, застосування якого не обмежує прав відповідача на користування земельною ділянкою і водночас який забезпечує реальний захист прав позивача у випадку прийняття рішення на його користь.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, а в ній недостатньо обгрунтовані мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновків про задоволення заяви про забезпечення позову.
З позовної заяви та заяви про вжиття заходів для забезпечення позову, не вбачається, як саме накладення арешту на належну відповідачу земельну ділянку може вплинути на доведення заявлених ним позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики. 
Належна ОСОБА_2 земельна ділянка, яка передана ним в довгострокову оренду третій особі, яка не є учасником даної справи, жодним чином не має жодного відношення до заявлених позовних вимог та до предмету позову, а свідчить про те, що ОСОБА_4 подав позов штучно, безпідставно, виключно з метою того, щоб заволодіти належною відповідачу земельною ділянкою, відносно якої між ними існує спір.
Суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення представника відповідача адвоката Шепеленко А.О., в яких вона зазначала, шо із доводами ОСОБА_1 погодитись неможливо, оскільки наведені ним доводи не відповідають дійсним обставинам, деякі обставини викладені ним по-іншому, а заявник ввів суд в оману.
Відповідач вважає, що в даному випадку має місце спір з боку ОСОБА_1 щодо його бажання користуватися та володіти належною відповідачу земельною ділянкою, з метою отримання доходів, для чого ним було подано штучні позови, в яких він вже втретє звернувся із заявою про накладення арешту на земельну ділянку.
ОСОБА_5 зазначає, що реальна загроза невиконання ймовірного рішення суду відсутня, а відповідно до ухвал Компаніївського районного суду від 27.04.2021 та від 14.05.2021 в справі № 390/1513/20 у задоволенні заяв ОСОБА_1 про забезпечення позову вже було обгрунтовано відмовлено.
Суд першої інстанції, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен був пересвідчитися в тому, чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, відповідність та співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам та повинен був враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Відповідач вважає, що захід забезпечення позову, вжитий судом першої інстанції не є співмірним із заявленими позовними вимогами та є втручанням у діяльність третьої особи, яка орендує належну ОСОБА_5 земельну ділянку, що не було враховано.
Від ОСОБА_1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, які ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16 вересня 2021 року були залишені без розгляду та повернуті заявнику, у зв`язку з тим, що вони були подані з пропуском строку, встановленого в ухвалі апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шепеленко А.О. підтримали доводи апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, є обґрунтованим, таким, що безпосередньо пов`язаний і узгоджується з позовними вимогами, а його застосування не обмежує прав відповідача на користування земельною ділянкою і забезпечує реальний захист прав позивача у випадку прийняття рішення на його користь.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: найменування суду, до якого подається заява; предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до частини шостої статті 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. 
Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17 (провадження № 61-9349св19).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на свою користь 555 180 грн заборгованості за договором позики від 01 грудня 2015 року (а.с. 1-12).
З метою забезпечення позову, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив вжити заходів, забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 23,5200 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту серії VI-КР № 041213, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 8-214ч, місце розташування – Кіровоградська область, Бобринецький район, Володимиро-Іллінська сільська рада, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 (а.с. 33-38).
Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 266804505 від 21.07.2021 ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 23,52 га, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 (а.с. 39-40).
З вказаної довідки вбачається, належна відповідачу земельна ділянка, є предметом договору оренди, укладеного 20.05.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого державний реєстратором Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Реп`яхом В. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52371331 від 26.05.2020.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2021 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на земельну ділянку: цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; площа – 23,5200 га, яка належить ОСОБА_2 , згідно Державного акту: серії VI-КР № 041213, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 8-214ч; місце розташування Кіровоградська область Бобринецький район Володимиро-Іллінська сільська рада, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 (а.с. 54-57).
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном, здійсненні опечатування або вилученні його у боржника та переданні на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису. 
Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Аналізуючи наведені норми права та обставни, на які посилається позивач, суд виходить з того, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби - обмеженні права користування майном, а тому недоцільно накладати арешт на земельну ділянку, яка використовується іншою особою на підставі договору оренди землі.
Суд дійшов висновку, що звертаючись до суду із заявою про застосування заходу забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка на праві власності належить ОСОБА_2 , позивач не навів правових підстав забезпечення позову саме шляхом накладення арешту та не надав докази на підтвердження необхідності забезпечення позову саме у такий спосіб, оскільки арешт є найбільш обтяжливим заходом.
Ухвала суду першої інстанції не містить обґрунтування як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на земельну ділянку, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення саме таким шляхом може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, судом першої інстанції не перевірено та не встановлено чи не буде забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку порушувати інтереси інших осіб, права яких можуть бути обмежені, та чи не буде обмежувати господарську діяльність такий захід забезпечення позову особи, в оренді якої перебуває належна відповідачу земельна ділянка, оскільки особам, які беруть участь у справі, та іншим особам, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, бо існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.
При цьому, враховуючи, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями самостійно обирати та застосовувати захід забезпечення позову, який буде співмірний заявленим позовним вимогам, суд звертає увагу, що заявник не позбавлений права звенутись до суду з відповідною заявою та обрати інший вид забезпечення позову, передбачений статтею 150 ЦПК України, який буде менш обтяжливим і не буде порушувати права власника майна, а також буде спімірним із заявленими позовними вимогами.
Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не дослідив заявлений позивачем захід забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку ОСОБА_6 , на предмет його співмірності з зявленими позовними вимогами та необхідності в його застосуванні, внаслідок чого, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволенні заяви.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування права норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви.
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
       Повний текст постанови складено 17.09.2021.
Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 

Судді                                                                 О. Л. Карпенко

В. В. Черненко