ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" серпня 2021 р.           Справа№ 910/789/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мартюк  А.І.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Алданової  С.О. 
 
при секретарі          Гуцал О.В.
за участю представників зазначених в протоколі від 18.08.2021р.

розглянувши у відкритому судовому 
засіданні апеляційну 
скаргу           ОСОБА_1 
на рішення          Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 р.
та на додаткове 
рішення          Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 р.
у справі          № 910/789/21 (суддя - Бондарчук В.В.)
за позовом           ОСОБА_1 
до                     1. Приватного підприємства "Чудсервіс"
                     2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Риф-Транс 
                    Лтд"
про                    визнання договорів недійсними та зобов`язання 
                    повернути майно

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Чудсервіс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд» про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу №03/05/2018, укладеного 03.05.2018 між Приватним підприємством «Чудсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд»;
- визнання недійсним договору купівлі-продажу №12/06/2018, укладеного 12.06.2018 між Приватним підприємством «Чудсервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд»;
- застосування наслідків недійсності правочину, а саме, зобов`язання Приватного підприємства «Чудсервіс» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд» залізничні вагони, що були отримані Приватним підприємством «Чудсервіс» внаслідок укладення та виконання договорів купівлі-продажу №03/05/2018 від 03.05.2018 та №12/06/2018 від 12.06.2018, та оформлення відповідних актів приймання-передачі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори, укладені директором ТзОВ «Риф-Транс Лтд» з перевищенням повноважень, передбачених статутом товариства та без подальшого схвалення загальними зборами учасників товариства цих правочинів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21 скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Також, ОСОБА_1 до апеляційної скарги було додано заяву про поновлення процесуального строку, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та клопотання про витребування доказів. 
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що укладення оспорюваних договорів директором ТОВ "Риф-Транс призвело до порушення її корпоративних прав на управління справами товариства, зокрема, права учасника на: надання попередньої згоди, оформленої рішенням загальних зборів учасників, на вчинення правочинів від імені товариства на суму, еквівалентну 100   000,00 доларів США і більше за курсом НБУ на день вчинення; на прийняття рішення щодо відчуження основних засобів товариства; на вирішення питання стосовно відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2021 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий суддя), Зубець Л.П., Алданова С.О.
25.06.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли доповнення до апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21, в яких просить поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 року задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21 та поновлено ОСОБА_1 зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21 та розгляд справи призначено на 18.08.2021 року. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21. Витребувано з Господарського суду міста Києва справу №910/789/21.
Додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 року по справі № 910/789/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства "Чудсервіс" витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Риф-Транс Лтд" витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. 
Також, не погоджуючись з додатковим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 року по справі № 910/789/21 скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству "Чудсервіс" та Товариству з обмеженою відповідальністю "Риф-Транс Лтд" у повному обсязі у стягненні з ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу. Також, ОСОБА_1 просить об`єднати апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 року по справі № 910/789/21 в одне апеляційне провадження.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.07.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Мартюк А.І., судді Алданова С.О., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 року у справі №910/789/21. Об`єднано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 року по справі № 910/789/21 в одне провадження. Призначено справу № 910/789/21 до розгляду на 18.08.2021 р.
12.07.2021р. та 13.07.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представників відповідачів надійшли заперечення щодо клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, щодо клопотання про витребування доказів до матеріалів справи та щодо заяви про поновлення процесуального строку.
Також, 12.07.2021р. та 13.07.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представників відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду м. Києва від 24.05.2021р. у справі № 910/789/21, в якій відповідачі зазначають, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просять суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2021 року по справі № 910/789/21 без змін.
14.07.2021р. на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 надійшли матеріали справи № 910/789/21 у 2-х томах.
20.07.2021р. та 26.07.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представників відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 11.06.2021р. у справі № 910/789/21, в якій відповідачі зазначають, що оскаржуване додаткове рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просять суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 року по справі № 910/789/21 без змін.
Одночасно, заявник просив поновити йому строк для подання додаткових доказів.
В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. 
Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 2 вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. 
Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована. 
Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Разом з тим, системний аналіз статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з нею. 
Така обставина (тобто відсутність доказів як таких) взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/10002/19.
Крім того, позивач не повідомляв суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України про неможливість подання певного доказу у встановлений строк.
За наведених обставин, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про поновлення йому строку для подання додаткових доказів.
Щодо клопотання про витребування доказів колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки матеріалі справи містять достатньо доказів для вирішення розгляду справи по суті. 
Представник позивача у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 року по справі № 910/17161/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Представник відповідача у поясненнях, наданих у судовому засіданні, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.201р. у справі № 910/789/21, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 18.02.2010 відбулись установчі збори засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд», які оформлені протоколом № 1, та на яких були присутні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (прізвище змінено на ОСОБА_4 ).
Відповідно до п. 1 порядку денного установчих зборів, вирішено: утворити ТзОВ «Риф-Транс Лтд» зі статутним фондом у 20 000,00 грн, розподіливши частки: 10 000,00 грн - ОСОБА_2 , що складає 50% статутного фонду, та 10 000,00 грн - ОСОБА_5 ), що складає 50% статутного фонду.
Згідно п. 3 порядку денного установчих зборів, вирішено покласти виконання обов`язків директора ТзОВ «Риф-Транс Лтд» на ОСОБА_6 .
26.01.2018 загальними зборами учасників ТзОВ «Риф-Транс Лтд» протоколом №7 затверджено Статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд».
Відповідно до п. 1.2. ст.1 статуту учасниками товариства є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
В пункті 6.1. та 6.2. ст. 6 статуту визначено, що майно товариства становлять основні та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі товариства. Товариство є власником майна, що може виступати у таких формах: грошові та матеріальні вклади учасників до статутного капіталу; кошти і майно, які передані йому у власність учасниками; продукція, вироблена товариством в результаті господарської діяльності; доходи, одержані від господарської діяльності товариства; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; придбане майно іншого підприємства, організації; безоплатні та благодійні внески, пожертвування підприємств, організацій і громадян; інше майно, набуте на підставах, незаборонених законом.            
Пунктами 9.1. та 9.2. ст. 9 статуту встановлено, що вищим органом товариства є загальні збори учасників. Виконавчим органом товариства є директор.
Згідно п. 10.17 ст. 10 статуту до компетенції загальних зборів учасників належить, зокрема: затвердження правочинів (договорів, контрактів, тощо) вчинених, укладених від імені товариства на суму еквівалентну 100 000,00 доларів США і більше за курсом НБУ на день вчинення, укладення (п.п. «т»); відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства (п.п. «ц»).
Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником ТзОВ «Риф-Транс Лтд» є ОСОБА_6 , розмір статутного капіталу становить 10 000 000,00 грн.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд» (далі - продавець), в особі директора Прокопенко Віктора Володимировича та Приватним підприємством «Чудсервіс» (далі - покупець), в особі директора ОСОБА_7 , укладено договори купівлі-продажу вагонів № 03/05/2018 від 03.05.2018 та № 12/06/2018 від 12.06.2018.
Відповідно до п. 1.1. цих договорів продавець зобов`язався передати у власність покупця - 15 залізничних вагонів згідно договору № 03/05/2018 та 47 залізничних вагонів згідно договору № 12/06/2018, а покупець зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього кошти на умовах даного договору.      
Згідно п. 1.2. договору модель, номери (восьмизначний та заводський) залізничних вагонів зазначаються в актах прийому-передачі, які підписуються кожною із сторін і є невід`ємною частиною договору.      
Пунктом 2.1. договору №03/05/2018 встановлено, що сума цього договору становить 5 421 104,33 грн, включаючи ПДВ, за усі вагони.
У відповідності до п. 2.1. договору № 12/06/2018 сума цього договору становить 3 367 444,24 грн, включаючи ПДВ, за усі вагони.
В п. 2.2. договорів сторони погодили, що оплата здійснюється поетапно шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця з відстрочкою платежу на два календарних роки після підписання актів прийому-передачі вагонів на підставі виставлених продавцем покупцеві рахунків-фактур. Покупець має право зробити попередню оплату товару.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №03/05/2018, між відповідачем-1 та відповідачем-2 підписано акт прийому-передачі вагонів від 03.05.2018, відповідно до якого ТзОВ «Риф-Транс Лтд» передало, а ПП «Чудсервіс» прийняло 15 залізничних вагонів: №№ 60736568, 60736576, 60736584, 60736618, 60736642, 60736667, 60736675, 60736683, 61739314, 60025236, 60024072, 60029634, 60028545, 60027687, 63447163.
На виконання умов договору №12/06/2018, між відповідачами -1 та -2 підписано акт прийому-передачі вагонів від 12.06.2018, відповідно до якого ТзОВ «Риф-Транс Лтд» передало, а ПП «Чудсервіс» прийняло 47 залізничних вагонів: №№ 53041844, 53148474, 62804208, 62775010, 53148482, 53148490, 53148508, 53148516, 53252987, 53253027, 53500393, 55087894, 55087902, 55087910, 56059694, 56073323, 56101256, 56101272, 56101280, 26101306, 56101314, 56101322, 56101330, 56101348, 56101355, 56101363, 56728108, 56728132, 56728306, 57601379, 5763680, 57613325, 57613341, 57613358, 57613382, 57613408, 57656472, 57656480, 57656506, 57656514, 57656522, 57656936, 57656985, 58683848, 58683855, 60736469, 60736527.
10.08.2018 відбулись загальні збори учасників ТзОВ «Риф-Транс Лтд», які оформлені протоколом № 10/08/2018.
Як вбачається з протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «Риф-Транс Лтд», загальні збори учасників товариства затвердили правочини (договори, контракти, тощо) вчинені, укладені від імені товариства на суму еквівалентну 100 000,00 доларів США і більше за курсом НБУ на день вчинення, укладення в порядку п.п. «т» п. 10.17 ст. 10 Статуту товариства, а саме: договір купівлі-продажу № 03/05/2018 від 03.05.2018 та договір купівлі-продажу № 12/06/2018 від 12.06.2018.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що його права, як учасника ТзОВ «Риф-Транс ЛТД» порушені, оскільки директор товариства Прокопенко В.В. під час укладення оспорюваних договорів, діяв з перевищенням наданих йому статутом повноважень, зокрема, оспорювані договори в порушення п. 10.17. ст.10 статуту не були схвалені загальними зборами учасників товариства, що є підставою для визнання їх недійсними. Крім того, за твердженням позивача, внаслідок укладення оспорюваних договорів з володіння відповідача-2 вибули основні засоби товариства.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Так, в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.
Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому у справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
Згідно з ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 145 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів) вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.
Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів) вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.
Статтею 62 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів) встановлено, що у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.
В ст. 143 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів) установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі.
Судом встановлено, що пунктами 9.1. та 9.2. ст. 9 статуту ТзОВ «Риф-Транс ЛТД» передбачено, що вищим органом товариства є загальні збори учасників. Виконавчим органом товариства є директор.
Згідно п. 10.17 ст. 10 статуту, до компетенції загальних зборів учасників належить: затвердження правочинів (договорів, контрактів, тощо) вчинених, укладених від імені товариства на суму еквівалентну 100 000,00 доларів США і більше за курсом НБУ на день вчинення укладення (п.п. «т»).
Судом також встановлено, що між ТзОВ «Риф-Транс Лтд», в особі директора Прокопенко В.В. та ПП «Чудсервіс» укладено договори купівлі-продажу №03/05/2018 від 03.05.2018 та №12/06/2018 від 12.06.2018, відповідно до яких відповідач-2 зобов`язався передати у власність відповідача-1 за договором № 03/05/2018 - 15 залізничних вагонів та за договором №12/06/2018 - 47 залізничних вагони, а відповідач-1, в свою чергу, зобов`язався прийняти цей товар та сплатити за нього кошти на умовах даного договору.      
Відповідно до п. 2.1. договору № 03/05/2018 сума цього договору становить 5 421 104,33 грн, включаючи ПДВ, за усі вагони.
Як вбачається з офіційного сайту Національного банку України www.bank.gov.ua офіційний курс гривні до долара США станом на 03.05.2018 становив 26,15 грн за 1 долар США. Таким чином, сума договору № 03/05/2018 становить 207 308,00 доларів США.
Згідно п. 2.1. договору №12/06/2018 сума цього договору становить 3   367 444,24 грн, включаючи ПДВ, за усі вагони.
Як вбачається з офіційного сайту Національного банку України www.bank.gov.ua офіційний курс гривні до долара США станом на 12.06.2018 становив 26,09 грн за 1 долар США. Таким чином, сума договору №12/06/2018 становить 129 070,30 доларів США.
Оскільки сума кожного оспорюваного договору перевищує суму еквівалентну 100 000,00 доларів США, відповідно в силу вимог п. 10.17 ст.10 статуту ТзОВ «Риф-Транс Лтд», загальні збори учасників відповідача-2 повинні затвердити ці правочини, вчинені директором в інтересах товариства.
Судом встановлено, що 10.08.2018 відбулись загальні збори учасників ТзОВ «Риф-Транс Лтд», які оформлені протоколом №10/08/2018, та на яких прийнято рішення про затвердження правочинів (договори, контракти, тощо) вчинені, укладені від імені товариства на суму еквівалентну 100 000,00 доларів США і більше за курсом НБУ на день вчинення, укладення в порядку п.п. «т» п. 10.17 ст. 10 Статуту товариства, а саме: договір купівлі-продажу № 03/05/2018 від 03.05.2018 та договір купівлі-продажу № 12/06/2018 від 12.06.2018.
З наведеного вбачається, що оспорювані договори затверджені загальними зборами учасників ТзОВ «Риф-Транс Лтд», при цьому суд зазначає, що станом на день розгляду цієї справи, рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Риф-Транс Лтд», оформлені протоколом № 10/08/2018 в судовому порядку не визнані недійсними, відтак, судом не приймаються до уваги доводи позивача про порушення відповідачем-2 вимог п. 10.17 ст. 10 статуту.
Крім того, позивач зазначає, що на підставі оспорюваних правочинів з володіння ТзОВ «Риф-Транс Лтд» вибули основні засоби товариства, без отримання відповідної згоди загальних зборів учасників, що також є підставою для визнання договорів недійсними.      
Судом встановлено, що згідно п. 10.17 ст. 10 статуту до компетенції загальних зборів учасників належить: відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства (п.п. «ц»).
При цьому, в пункті 6.1. та 6.2. ст. 6 статуту визначено, що майно товариства становлять основні та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі товариства. Товариство є власником майна, що може виступати у таких формах: грошові та матеріальні вклади учасників до статутного капіталу; кошти і майно, які передані йому у власність учасниками; продукція, вироблена товариством в результаті господарської діяльності; доходи, одержані від господарської діяльності товариства; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; придбане майно іншого підприємства, організації; безоплатні та благодійні внески, пожертвування підприємств, організацій і громадян; інше майно, набуте на підставах, незаборонених законом.
Суд першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо переліку та вартості майна ТзОВ «Риф-Транс Лтд», переліченого у п. 6.1. та п. 6.2. ст. 6 статуту, таким чином, доводи позивача про відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства (п.п. «ц»), є необґрунтованими.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу №03/05/2018 від 03.05.2018 та №12/06/2018 від 12.06.2018.
Щодо вимог про застосування наслідків недійсності цих правочинів, місцевим судом правомірно відмовлено в їх задоволенні, оскільки є похідними вимогами про визнання недійсними договорів.
Також, позивач просить суд скасувати додаткове рішенням Господарського суду м. Києва від 11.06.2021 року справі № 910/789/21.
01.06.2021 через канцелярію Господарського суду м. Києва від ПП «Чудсервіс» надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просить суд стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 61 900,00 грн.
Також, 01.06.2021 через канцелярію Господарського суду м. Києва від ТзОВ «Риф-Транс Лтд» також надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просить суд стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 90 000,00 грн та витрат на надання висновку спеціаліста в сумі 17 000,00 грн.
08.06.2021 через канцелярію Господарського суду м. Києва від позивача надійшли заперечення на заяви відповідачів -1 та -2 про ухвалення додаткового рішення, зокрема позивач зазначає, що ПП «Чудсервіс» та ТзОВ «Риф-Транс Лтд» не надали належних доказів на підтвердження понесених ними витрат на правничу допомогу, а також розмір заявлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу є неспівмірним із предметом спору. Крім того, за твердженням позивача, є необґрунтованим стягнення на користь ТзОВ «Риф-Транс Лтд» витрат, пов`язаних з наданням висновку спеціаліста.            
Додатковим рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 року по справі № 910/789/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства "Чудсервіс" витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Риф-Транс Лтд" витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.201р. у справі № 910/789/21, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.      
За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, з виходячи з наведених вище положень законодавства, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу, має бути поданий сторонами разом із першою заявою по суті спору. Вказана норма є імперативною та передбачає конкретний порядок подання відповідних доказів.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі № 916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).
Як вбачається з матеріалів справи, першою заявою по суті спору, поданою ПП «Чудсервіс» та ТзОВ «Риф-Транс Лтд», є відзиви на позовну заяву.
Так, у поданому відзиві ПП «Чудсервіс» зазначено, що у відповідача-1 відсутні витрати у зв`язку з підготовкою даного відзиву, попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які очікує останній понести у зв`язку з розглядом справи становить 12 000,00 грн.
Водночас, у заяві про ухвалення додаткового рішення ПП «Чудсервіс» просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 61 900,00 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем-1 надано: договір про надання професійної правничої допомоги №68 від 20.01.2021, укладений між адвокатом Старовойтом Віталієм Петровичем та ПП «Чудсервіс», додаток № 1 до цього договору «Ставки за надання професійної правничої допомоги» від 20.01.2021, додаток № 2 до цього договору «Порядок та строки виплати гонорару за надану професійну правничу допомогу» від 20.01.2021, акт приймання-передачі наданих послуг від 25.05.2021 за договором № 68 від 20.01.2021, відповідно до якого гонорар за надання правової допомоги складає 61 900,00 грн.      
Відповідно до п. 2.1. додатку № 2 до договору № 68, оплата винагороди здійснюється: упродовж 3-х днів з дня набрання законної сили рішення суду першої інстанції клієнт сплачує адвокатові суму в розмірі, що вказана в акті приймання-передачі наданих послуг.
ТзОВ «Риф-Транс Лтд» у своєму відзиві на позовну заяву зазначило, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач-2 поніс становить 100,00 грн, а попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які очікується понести в зв`язку з розглядом справи складає 15 000,00 грн.
Разом із тим, у заяві про ухвалення додаткового рішення ТзОВ «Риф-Транс Лтд» просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 90 000,00 грн та витрати, понесені за надання висновку спеціаліста у розмірі 17 000,00 грн.      
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем-2 надано: договір про надання професійної правової (правничої) допомоги №431 від 19.02.2021, укладений між ТзОВ «Риф-Транс Лтд» та Адвокатським об`єднанням «Іголан», додаток № 1 до цього договору «Порядок та строки виплати винагороди за надану професійну правничу допомогу» від 19.02.2021, акт приймання-передачі наданих послуг від 27.05.2021 по договору про надання професійної правової (правничої) допомоги № 431, відповідно до якого гонорар за надання правової допомоги складає 90 000,00 грн.
Згідно п. 2.1. додатку № 2 до договору № 68, оплата винагороди здійснюється: упродовж 3-х днів з дня набрання законної сили рішення суду першої інстанції клієнт сплачує адвокатові суму в розмірі, що вказана в акті приймання-передачі наданих послуг.
З наведеного вбачається, що ПП «Чудсервіс» у відзиві на позовну заяву вказало орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу у сумі 12 000,00 грн, проте заявило до стягнення 61 900,00 грн. ТзОВ «Риф-Транс Лтд», в свою чергу заявляло, що у зв`язку з розглядом справи останнє очікує понести судові витрати у розмірі 15 000,00 грн, проте заявило до стягнення 90 000,00 грн.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі № 916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).
Згідно із частинами 5 та 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав заперечення на заяви відповідачів-1 та -2 про ухвалення додаткового рішення, зокрема позивач зазначає, не надали належних доказів на підтвердження понесених ними витрат на правничу допомогу, а також розмір заявлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу є неспівмірним із предметом спору.
Вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а відтак, колегія суддів вважає, що місцевим судом правомірно частково задоволено заяви відповідачів про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн
Апелянтом переконливих аргументів щодо наявності підстав для відмови з задоволенні заяв відповідачів про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суду не надано.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.
Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд апеляційної інстанції, серед іншого, враховує, що у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Таким чином, доводи апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 24.05.2021 р. у справі № 910/789/21 та апеляційної скарги додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 р. про те, що оскаржувані рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржувані рішення місцевого господарського суду у справі відповідають чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для їх скасування не вбачається.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 24.05.2021 р. у справі № 910/789/21 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 р. - залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 24.05.2021 р. у справі № 910/789/21.
4. Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на ОСОБА_1 . 
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено та підписано 21.09.2021р., в зв`язку з виходом колегії суддів Мартюк А.І., Алданової С.О та Зубець Л.П. з відпустки.

Головуючий суддя                                                            А.І. Мартюк 

Судді                                                                                Л.П. Зубець

                                                                                С.О. Алданова