Справа № 462/4958/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/1831/19                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія:31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.
з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 – адвоката Дуди Петра Володимировича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:
у вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шапіро Ірина В`ячеславівна, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, в якому з врахуванням змінених позовних вимог просила визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 05 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Шапіро І.В. та зареєстрований в реєстрі № 2 та визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 15 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Петелькою І.В. та зареєстрований в реєстрі № 3027.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що в вересні 2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, за час перебування в шлюбі отримала у спадщину квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, за договором дарування переоформила квартиру на свого чоловіка. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу їй стало відомо, що відповідач 15.09.2016 року відчужив спірну квартиру своїй доньці від попереднього шлюбу ОСОБА_3 . Зазначає, що після реєстрації нею 05 травня 2009 року права власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у 2010 році, вона разом з відповідачем ОСОБА_1 до вказаної квартири самовільно приєднали частину коридору загального користування п`ятого поверху будинку, площею 5,2 кв.м. Таку зміну площі було відображено в технічній документації як «зміна площі квартири з 21,8 кв.м. на 27,0 кв.м. внаслідок переобмірів». Щоб узаконити незаконно здійснені нами перепланування, вони з відповідачем вирішили укласти між собою договір дарування цієї квартири. За їх задумом загальна площа квартири в розмірі 27,0 кв.м повинна була бути зазначена у посвідченому нотаріусом договорі дарування, у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно нового власника квартири, що фактично узаконювало площу квартири в розмірі 27,0 кв.м. Оскільки не мала на меті дарувати квартиру відповідачу ОСОБА_1 , вважає такий договір фіктивним, а тому ОСОБА_1 не мав права дарувати спірну квартиру АДРЕСА_1 своїй дочці від першого шлюбу, ОСОБА_3 .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року у позові ОСОБА_5 - відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_5 – адвокат Дуда Петро Володимирович, вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Вказує, що основним предметом спору в даній справі є фіктивність договору дарування квартири АДРЕСА_1 , від 05 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Шапіро І.В. та зареєстрований в реєстрі № 2. Позивачем було надано достатньо доказів, які підтверджують мотиви укладення позивачкою та відповідачем саме фіктивного договору дарування та відсутність в сторін правочину наміру створити юридичні наслідки та відсутність самих наслідків. Стверджує, що характерною ознакою фіктивності даного правочину є те, що відповідач, з метою якнайшвидшого укладення договору дарування спеціально прилетів з Іспанії 25.12.2019 року, після чого, у перший робочий день нотаріуса, 05.01.2019 року, між ними було укладено вказаний договір. Звертає увагу на те, що єдиною метою укладення договору дарування був факт приховання самовільного приєднання сторонами площі коридору до загальної площі квартири, а пояснення відповідача про те, що йому не було відомо про незаконне перепланування не відповідають обставинам справи. Крім того, відповідач визнав, що не підписував заяви, поданої в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про реєстрацію права власності від 26.01.2011 року, наявний в заяві підпис йому не належить та на день подання заяви він перебував в Іспанії. Очевидна мнимість договору дарування, який було укладено без мети створення його реального наслідку також підтверджується тим, що відповідач ніколи не реалізовував свої права власника цієї квартири. Також апелянт посилається на те, що саме позивачкою укладались договори оренди спірної квартири, саме вона сплачувала комунальні послуги, здійснювала ремонт, тощо. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно застосував позовну давність, оскільки суб`єктивне право позивачки до липня 2016 року не порушувалось, так як вона постійно користувалась правами власника на спірну квартиру, а відтак про реальне порушення свої прав дізналась лише в липні 2016 року, коли відповідач почав заявляти до неї майнові претензії на квартиру. Що стосується відмови суду у визнанні недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , від 15 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Петелькою І.В. та зареєстрований в реєстрі № 3027, то апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що такий договір укладено в день звернення позивачки до суду з даним позовом. Оскільки ОСОБА_1 не набув у законному порядку права власності на спірну квартиру, відповідно укладений ним договір з дочкою від попереднього шлюбу не відповідає вимогам ст. 202 та ст. 658 ЦК України. Просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідачів фактично понесені нею судові витрати.
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_6 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмова у задоволенні позову ОСОБА_5 обґрунтована тим, що судом не встановлено умислу обох сторін правочину на укладення договору без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 16 вересня 2006 року, актовий запис зроблений за №3362 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.
З договору дарування квартири, укладеного 5 січня 2011 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В. в реєстрі за №2, вбачається, що ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 , що належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Львівською державною нотаріальною конторою 9.04.2009 року, квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 12,1 кв.м та кухні, загальна площа квартири 27,0 кв.м, внаслідок переобмірів та уточнення площ загальна площа квартири змінилась з 21.8 кв.м на 27.0 кв.м, комора в підвалі 2,0 кв.м.
Зі змісту укладеного договору вбачається, що обидві сторони однаково розуміли значення, умови та правові наслідки укладеного договору, підтвердили дійсність намірів при його укладанні (п.10 договору).
Згідно з договором дарування квартири від 15 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петельною І.В. у реєстрі за № 3027, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . 
Сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_3 є донька відповідача від першого шлюбу.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За приписами частини першої статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на фіктивність укладеного між нею та колишнім чоловіком договору дарування. З огляду на це, вказувала, що колишній чоловік не мав правова в подальшому подарувати квартиру своїй доньці від першого шлюбу.
Частинами першою, другою статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, які обумовлювалися цим правочином.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах: від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16.
Пленум Верховного Суду України у п.24 постанови від 06.11.2009 року роз`яснив, що у разі, якщо на виконання правочину було передане майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. 
Встановивши, що факти, на які посилається позивач, не свідчать про те, що перший договір дарування спірної квартири є фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки, волевиявлення дарувальника не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, адже ОСОБА_5 не довела належними та допустимими доказами відсутність у сторін оспорюваного правочину наміру створити правові наслідки укладеного договору, які ним обумовлювалися, до моменту розірвання шлюбу та розгляду судом спору про поділ майна подружжя, не оспорювала укладений нею договір дарування з колишнім чоловіком.
Судом першої інстанції вірно враховано, що на виконання оспорюваних договорів дарування нерухоме майно передавалось у власність відповідачам, які у подальшому здійснювала відповідні розпорядчі дії, а саме здавали спірну квартиру у найм, що підтверджує настання певних правових наслідків, які бажали сторони, укладаючи оспорювані договори. Позивачка у спірній квартирі не проживає з 2015 року.
Судом першої інстанції не встановлено, що спільні та умисні дії обох сторін були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою узаконення самовільно приєднаного до квартири коридору. Матеріали справи не містять доказів того, що як перед укладенням оспорюваного договору дарування в 2011 році, так і після його укладення судами м. Львова розглядалися справи за позовами органів місцевого самоврядування та/або співвласників квартир у будинку, в якому знаходиться спірна квартира, про приведення самовільно захопленого коридору у попередній стан.
Надаючи оцінку обставинам справи, суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 , як одноосібний власник квартири законно розпорядився ним, уклавши договір дарування із своєю донькою, ОСОБА_3 , підстав для визнання його недійсним, судом не встановлено.
Аналіз змісту оскаржуваного рішення дає підстави стверджувати, що в задоволенні позову було відмовлено не з підстав пропуску строку позовної давності, а з підстави його недоведеності, а відтак, помилкове зазначення в оскаржуваному рішенні про пропуску строку позовної давності не вплинуло на правильність висновків суду по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 – адвоката Дуди Петра Володимировича – залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 02.07.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П