Ухвала
Іменем України
 
19 липня 2021року
м. Київ
 
справа № 757/15603/19
провадження № 61-11581ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татарінцевої Євгенії Анатоліївни, за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Пермус», Міністерства юстиції України, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», про визнання дій приватного нотаріуса незаконними та протиправними, скасування рішення щодо припинення обтяження нерухомого майна,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татарінцевої Є.А., за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Пермус» (далі - ТОВ «Пермус»), Міністерства юстиції України, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), про визнання дій приватного нотаріуса незаконними та протиправними, скасування рішення щодо припинення обтяження нерухомого майна.
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення № 1 на АДРЕСА_1 , заборони відповідачу та суб`єктам державної реєстрації здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно спірного нерухомого майна, заборони відповідачу ТОВ «ФК «Поліс»» та суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які дії з користування та розпорядження спірним нерухомим майном, заборони відповідачу ТОВ «ФК «Поліс»» та суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які дії з передачі спірного нерухомого майна іншим особам, заборони відповідачу ТОВ «ФК «Поліс»» та суб`єктам державної реєстрації займати спірне нерухоме майно, заборони відповідачу ТОВ «ФК «Поліс»» та суб`єктам державної реєстрації у будь-який спосіб відчужувати, передавати у користування (в тому числі укладати правочини, які в подальшому можуть привести до обтяження та/або відчуження спірного нерухомого майна).
Заява обґрунтована тим, що відповідачем ТОВ «ФК «Поліс»» може бути відчужене спірне нерухоме майно, що в свою чергу може ускладнити або взагалі унеможливить виконання рішення суду.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Забезпечено позов шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення № 1 на АДРЕСА_1 , загальною площею 269,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 58420953109, номер запису про право власності 13880222.
Забезпечено позов шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо нежитлового приміщення № 1 на АДРЕСА_1 , загальною площею 269,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 58420953109, номер запису про право власності 13880222.
В іншій частині вимог заяви відмовлено.
ПостановоюПолтавського апеляційного суду від 26 травня 2021 року ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2021 року залишено без змін.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у липні 2021 року, ТОВ «ФК «Поліс» просить скасувати ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною четвертої статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати спів розмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц.
Судами встановлено, що 25 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татарінцевої Є. А. при прийнятті рішення від 25 березня 2016 року № 28947274, яким було припинено обтяження на предмет іпотеки - нежитлове приміщення № 1 на АДРЕСА_1 , загальною площею 269,6 кв. м - незаконними та протиправними. Також просила визнати протиправним та скасувати вказане рішення приватного нотаріуса.
Тобто, предметом даного спору є визнання дій протиправними, скасування рішення приватного нотаріуса, в результаті якого нежитлове приміщення - предмет іпотеки за кредитним договором перейшло у власність до відповідача ТОВ «ФК «Поліс».
Вбачається, що спірні правовідносини щодо виконання кредитного договору від 04 липня 2008 року № 22.94/08-КЛ виникли між сторонами у 2012 році, предметом іпотеки за вказаним кредитним договором є нежитлове приміщення № 1 на АДРЕСА_1 , загальною площею 269,6 кв. м.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником нежитлового приміщення № 1 загальною площею 269, 6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є ТОВ «ФК «Поліс».
Оскаржені дії вчинено приватним нотаріусом Татарінцевою Є. А. щодо вказаного нежитлового приміщення у період розгляду цивільних справ, що стосуються виконання кредитного договору, тобто, є обґрунтовані підстави припускати, що подальше відчуження майна новим власником призведе до неможливості фактичного виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Такий же висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення на спірний об`єкт нерухомості арешту та заборони вчиняти реєстраційні дії щодо нього; ці заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами; у застосуванні інших заходів забезпечення позову немає необхідності, оскільки заборона користуватися та розпоряджатися спірним нежитловим приміщенням та обмеження відповідача у зайнятті ним спірного приміщення, заборона передачі спірного майна іншим особам та заборона передавати спірне майно у користування буде перешкоджати господарській діяльності власника чи інших третіх осіб, а тому в цій частині вимог заяви суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили.
Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржені, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частиною першою статті 389, частиною другою та четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татарінцевої Євгенії Анатоліївни, за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Пермус», Міністерства юстиції України, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», про визнання дій приватного нотаріуса незаконними та протиправними, скасування рішення щодо припинення обтяження нерухомого майна.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв
 
В. А. Стрільчук
 
І. М. Фаловська