Справа № 353/539/20 
Провадження № 22-ц/4808/786/21 
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна  У. Ю. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               головуючого                Бойчука І.В.,
               суддів                        Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Пацаган В.В.,
               з участю                 представника фермерського господарства адвоката 
                                       Косар М.Є., Соловія А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області, Фермерського господарства «Гордійчук Ігор Григорович», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області № 9-485/15-15-СГ від 07.08.2015 року та визнання договору оренди землі від 11.08.2015 року недійсним за апеляційними скаргами Фермерського господарства «Гордійчук Ігор Григорович» та Головного управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області на рішення Тлумацького районного суду від 24 березня 2021 року під головуванням судді Луковкіної У.Ю. у м. Тлумач,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ГУ Держгеокадастру у Івано-Франківській області, ФГ «Гордійчук Ігор Григорович», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Івано-Франківській області № 9-485/15-15-СГ від 07.08.2015 року та визнання договору оренди землі від 11.08.2015 року недійсним.
Позов мотивував тим, що 11.08.2017 між ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до якого останньому передано в користування з державної власності земельну ділянку розміром 5,5 га (пасовище) для ведення фермерського господарства. Вважає, що даний договір оренди землі повинен бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що договір оренди землі: укладений без отримання витягу про нормативно грошову оцінки землі; порушено порядок надання дозволу на розробку землеустрою; проект землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки не містить необхідних погоджень; землі сільськогосподарського призначення (пасовища) не можуть бути передані для ведення фермерського господарства та будівництва свиноферми. Вказував, що відповідачем ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області в порушення положень ЗК України, Закону України «Про фермерське господарство» безпідставно відведено ОСОБА_2 земельну ділянку в оренду площею 5,5 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, для ведення фермерського господарства. На вказаній земельній ділянці без зміни її цільового призначення ОСОБА_2 здійснює будівництво свиноферми в урочищі Замлаки, с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області, яке буде знаходитися на відстані 1-1,3 км від його будинку, що становитиме загрозу порушення гарантованого ст. 50 Конституції України його права на безпечне життя та здоров`я довкілля. 
Рішенням Тлумацького районного суду від 24 березня 2021 року позов  ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-485/15-15-СГ від 07 серпня 2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки».
Визнано недійсним та скасовано договір оренди землі від 11 серпня 2015 року, укладений між ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 .
Стягнуто з ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 840,80 грн на відшкодування витрат понесених позивачем по сплаті судового збору. 
Стягнуто з ФГ «Гордійчук Ігор Григорович» на користь ОСОБА_1 840,80 грн на відшкодування витрат понесених позивачем по сплаті судового збору. 
Голова ФГ «Гордійчук Ігор Григорович» подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій зазначає, що рішення є незаконним, оскільки ухвалене в порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що предметом спору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту в с.Грушка, Тлумацького району, наданої ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства згідно наказу ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-485/15- 15-СГ від 07.05.2015 та Договору оренди землі від 11.08.2015, щодо якої позивач не є та не був ні власником, ні користувачем, ні суміжником, не заявляв про її відведення та надання йому в установленому порядку.
Апелянт вважає, що вирішуючи спір по суті, суд повинен був встановити чи є особа за позовом якої відкрито провадження у справі належним позивачем.
Вважає, що суд неправильно визначився з предметом позову та спірних правовідносин та допустив довільне трактування законодавства.
Апелянт зазначає, що передумовою та матеріальними підставами для захисту порушеного права на землю у судовому порядку шляхом визнання незаконним та скасування акту (наказу) уповноваженого органу державної влади та визнання недійсним договору (угоди) про надання земельної ділянки, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо спірної земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.
Оскільки під час розгляду справи судом не встановлено права власності, користування, володіння чи суміжного землекористування ОСОБА_1 земельною ділянкою в с.Грушка, Грушківської сільської ради, Тлумацького району, проект щодо відведення якої затверджено Наказом Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 07.08.2015 №485/15-15-СГ та яку надано ОСОБА_2 згідно з договором оренди від 11.08.2015, тому у позивача відсутні будь-які матеріально-правові підстави для їх оспорювання.
Земельна ділянка згідно оспорюваних наказу та договору оренди надана для ведення фермерського господарства, тобто для підприємницької діяльності в галузі виробництва товарної с/г продукції, її переробку і реалізацію та інше, тому незгода з будівництвом на ній будівель, не може позбавляти фермера на оренду такої земельної ділянки для фермерського господарства.
Позивачем не надано і судом не встановлено жодного належного доказу на підтвердження екологічно небезпечного будівництва свинокомплексу, тому такий висновок суду, не відповідає матеріалам справи та ґрунтується на припущеннях.
Апелянт вважає, що суд не звернув уваги, що на час проходження процедури затвердження проекту землеустрою тобто 07.08.2015 на земельній ділянці не було розташовано об`єкту будівництва, як і на той час не планувалося розташування такого об`єкта, тому погодження проекту відповідним органом містобудування і архітектури не потребувалося.
Детальний план території для будівництва сільськогосподарських будівель та споруд за межами населених пунктів Грушківської, Гавриляцької, Хотимирської сільських рад Тлумацького р-ну затверджений розпорядженням Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області № 109 лише 23.02.2016.
В частині висновку щодо будівництва на землях сільськогосподарського призначення, суд, посилаючись на ч. 3 ст. 22 ЗК України, не звернув увагу у його взаємозв`язку з положеннями ЗУ «Про фермерське господарство».
Також апелянт вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду, оскільки об`єктивних непереборних обставин, які б унеможливлювали позивачу впродовж майже чотирьох років в установленому законом порядку за чітко прописаними правилами підсудності спорів звернутися до суду за захистом свого інтересу, не вбачається.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким у позові відмовити.
ГУ Держгеокадастру у Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій зазначає, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.
Апелянт вважає, що оскаржуваний позивачем наказ та договір, а також їх зміст, жодним чином не стосується прав, свобод, інтересів, а тим більше обов`язків позивача.
Вважає, що наказ Головного управління № 9-485/15-15- СГ від 07.08.2015 року за своєю правовою природою являє собою індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень.
Апелянт зазначає, що у Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01.06.2010 року за N 781/11/13-10 нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються. Індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені. 
Таким чином, такий наказ має право оскаржити виключно особи, яких він стосується, в даному випадку це ОСОБА_2 та Відділ Держземагенства у Тлумацькому районі.
Що стосується укладеного між ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 договору оренди землі від 11.08.2015, то з такого також вбачається, що ОСОБА_1 не є його стороною, а умови вказаного договору жодним чином не стосуються прав, свобод, інтересів, а тим більше обов`язків позивача.
Апелянт вважає, що суд неправильно визначився з предметом позову та спірних правовідносин та допустив довільне трактування законодавства.
Висновок суду, що має місце порушення прав позивача, як жителя прилеглого до будівництва свинокомплексу населеного пункту, з огляду на передбачені ЗУ «Про охорону навколишнього середовища» загальні положення прав кожної особи на екологічне безпечне середовище для життя та здоров`я людей є помилковим, оскільки предметом позову є правомірність Наказу Головного управління від 07.08.2015 року №9-485/15-15-СГ та договору оренди від 11.08.2015 року щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки в с.Грушка, Тлумацького р-ну та надання її в оренду для ведення фермерського господарства і цими оспорюваними Наказом та договором оренди не прийнято правовстановлюючих рішень щодо будівництва свинокомплексу і відповідно жодним чином не порушено права на безпечне екологічне середовище.
Тому, земельна ділянка згідно оспорюваних наказу та договору оренди надана для ведення фермерського господарства, тобто для підприємницької діяльності в галузі виробництва товарної с/г продукції, її переробку і реалізацію та інше згідно ЗУ «Про фермерське господарство, тому незгода з будівництвом на ній будівель, не може позбавляти громадянина-фермера на оренду такої земельної ділянки для фермерського господарства.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
ОСОБА_1  подав відзив на апеляційну скаргу голови ФГ «Гордійчук Ігор Григорович» та зазначає, що в апеляційній скарзі не було наведено доказів порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а рішення суду від 24.03.2021р. є законним, обґрунтованим.
ОСОБА_1 вважає, що апелянт невірно тлумачить рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що позивач звернувся до суду для захисту свого порушеного права на землю. Проте у позовній заяві позивач посилався на порушення спірними рішеннями відповідача його законних інтересів, а саме інтересу, який полягає у прагненні до законності та верховенстві права, інтересу щодо підтримки належної та придатної для життя якості навколишнього природного середовища в місці де проживає позивач.
Тому вважає, що рішення суду в частині наявності в позивача права на звернення до суду із даним позовом є достатньо обґрунтоване, з посиланням і на практику судів, і на національне законодавства та законодавчі акти, із врахуванням всіх обставин справи, тому немає підстав для його скасування.
Тому вважає, що рішення суду в частині наявності в позивача права на звернення до суду із даним позовом є достатньо обґрунтоване, з посиланням і на практику судів, і на національне законодавства та законодавчі акти, із врахуванням всіх обставин справи, тому немає підстав для його скасування.
Суд обґрунтовано встановив порушення порядку надання землі в оренду під фермерське господарство ФГ Гордійчук. Така позиція відповідає і практиці вищих судів.
Доводи апелянта про те, що станом на момент прийняття спірного рішення (у червні 2015 року) він не знав, що буде будувати свиноферму на орендованій земельній ділянці не заслуговують на увагу, оскільки за пів року після прийняття спірного рішення вже було затверджено Детальний план території, де передбачено будівництво свиноферми, а початок розробки Детального плану території відбувся ще раніше.
Тому, відсутність такого погодження для будівництва допоміжних споруд є порушенням процедури надання землі в оренду.
Вважає, що суд прийняв обґрунтоване рішення, щодо порушення порядку надання землі в оренду для ведення фермерського господарства відповідачами.
Відзив на апеляційну скаргу ФГ «Гордійчук І.Г.» відповідача ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник ФГ «Гордійчук І.Г.» апеляційні скарги підтримала з мотивів, наведених у них.
ОСОБА_1 вимоги апеляційних скарг заперечив.
Представник ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області та третя особа будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. 
ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області подало клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у щорічній основній відпустці представника, на якого покладено обов`язки щодо представництва інтересів управління в суді.
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з його повторною неявкою. Наведені апелянтом причини неявки, апеляційний суд не вважає поважними, тому ухвалив про розгляд справи за відсутності представника ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ФГ «Гордійчук І.Г.» та ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що у червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області та ГУ Держземагенства в Івано-Франківській області із заявами про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства площею 5,5000 га терміном на 21 рік. За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 Грушківською сільською радою Тлумацького району Івано-Франківської області надано лист № 2-24/119 від 02.06.2015 року, яким погоджено надання дозволу ГУ Держземагенства в Івано-Франківській області на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства площею 5,5000 га, яка розташована за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області (том 1 а.с. 62).
Наказом ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-439/15-15-СГ від 22.06.2015 року надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення згаданої земельної ділянки площею 5,5000 га (землі державної власності сільськогосподарського призначення), розташованої за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, з подальшою передачею її в оренду для ведення фермерського господарства (01.02) терміном на 21 рік (том 1 а.с. 16).
На підставі заяви ОСОБА_2 від 01.07.2015 року ПП «ГеоУкрПроект» виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (для передачі в користування на умовах оренди терміном на 21 рік) ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства, адреса земельної ділянки: за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області (том 1 а.с. 28-35).
Наказом ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області за № 9-485/15-15-СГ від 07.08.2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства (01.02) за межами населеного пункту с. Грушка, Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області; надано в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 5,50 га (кадастровий номер 2625682500:09:005:0040) для ведення фермерського господарства строком на 21 рік, розташовану за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області; встановлено річний розмір орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою в розмірі 6 відсотків від її нормативної грошової оцінки; доручено відділу Держземагенства у Тлумацькому районі укласти договір оренди земельної ділянки від імені ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області (том 1 а.с. 17-18).
Між ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 11.08.2015 укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області. В оренду передається земельна ділянка державної власності загальною площею 5,5000 га, у тому числі: 5,5000 га пасовище (п. 2 Договору), кадастровий номер земельної ділянки 2625682500:09:005:0040 (п. 4 Договору). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 20.07.2015 року становить 24 488,75 грн і підлягає щорічній індексації (п. 5 Договору). Договір укладено на 21 рік (п. 8 Договору). Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 6% нормативної грошової оцінки, що становить 1469,33 грн. на рік (п. 9 Договору) (том 1 а.с. 21-25).
Відповідно до зареєстрованої 27.05.2016 року декларації про початок виконання будівельних робіт, ФГ «Гордійчук І.Г.» на відведеній земельній ділянці в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області здійснює будівництво відгодівельного свинокомплексу на 4,95 тисяч голів (том 1 а.с. 71-73).
Частиною І Детального плану території для будівництва сільськогосподарських будівель і споруд за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради , с. Хотимир Хотимирської сільської ради, с. Гавриляк Гавриляцької сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, виготовленої ДП Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» в 2015 році, розроблено Детальний план території для будівництва сільськогосподарських будівель і споруд, в т.ч. за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради щодо земельної ділянки 5,5 га за межами с. Грушка (пасовище), орендованої ОСОБА_2 . На вказаній ділянці планується будівництво свинокомплексу до 12 тис. голів свиней. Планована забудова представлена комплексом будівель для забезпечення закінченого циклу відгодівлі: свинарниками відгодівлі (7 корпусів) та приміщенням адмінбудівлі. Також передбачено гноєсховище – два відкритих резервуари та інші об`єкти. Об`ємно-планувальні рішення прийняті з врахуванням забезпечення технології відгодівлі 12 тис. голів свиней на рік (т.1 а.с. 75-85).
Розпорядженням Тлумацької РДА № 109 від 23.02.2016 року затверджено Детальний план території для будівництва сільськогосподарських будівель і споруд за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради, с. Хотимир Хотимирської сільської ради, с. Гавриляк Гавриляцької сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, в т.ч. щодо земельної ділянки, відведеної для фермерського господарства в с. Грушка Грушківської сільської ради площею 5,50 га, кадастровий номер 2625682500:09:005:0040 (т.1 а.с. 86-87).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України, зокрема, 
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів особи, тому вона має довести (а суд — встановити), що позивачеві належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту. В основі прав, свобод та законних інтересів лежать потреби людини (особи) в існуванні та розвитку.
Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вказаному рішенні Конституційного Суду України. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. А правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи та правила ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Відповідно до ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Екологічні інтереси населення можуть підлягати судовому захисту на підставі частини сьомої статті 41 Конституції України, відповідно до якої використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а також приписів статті 66 Основного Закону, відповідно до якої ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.
Міжнародним документом, який закріпив зобов`язання держав у сфері доступу до правосуддя в екологічних справах, стала Орхуська конвенція.
Орхуську конвенцію ратифіковано Законом України № 832-ХІУ від 06 липня 1999 року, тому її положення відповідно до статті 9 Конституції України є нормами прямої дії, а положення національного законодавства про процедури і механізми судового захисту порушених екологічних прав та інтересів можуть їх конкретизувати.
Для забезпечення належної реалізації, зокрема, зокрема, екологічних прав Орхуська конвенція передбачає у статті 9 право і гарантії доступу до судового й адміністративного оскарження рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені з порушенням права на доступ до інформації чи права на участь у процесі прийняття рішень з питань, що стосуються довкілля.
Пунктом 3 статті 9 Орхуської конвенції на її Договірні Сторони покладається зобов`язання, зокрема, забезпечувати доступ громадськості до процедур оскарження дій та бездіяльності державних органів і приватних осіб, що порушують вимоги національного екологічного законодавства.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 2 Орхуської конвенції визначено, що «громадськість» означає одну або більше фізичних чи юридичних осіб, їхнє об`єднання, організації або групи, які діють згідно з національним законодавством або практикою; «зацікавлена громадськість» означає громадськість, на яку справляє або може справити вплив процес прийняття рішень з питань, що стосуються навколишнього середовища, або яка має зацікавленість в цьому процесі; для цілей даного визначення недержавні організації, які сприяють охороні навколишнього середовища та відповідають вимогам національного законодавства, вважаються такими, що мають зацікавленість.
При цьому відповідно до Орхуської конвенції представники громадськості мають право оспорювати порушення національного законодавства у сфері довкілля незалежно від того, належать такі порушення до прав на інформацію і на участь громадськості при прийнятті рішень, гарантованих Орхуською конвенцією, чи ні (згідно з Керівництвом із провадження Орхуської конвенції (ООН, 2000 рік), далі - Керівництво). Орхуська конвенція забезпечує доступ до правосуддя як на підставі власних положень, так і в порядку забезпечення дотримання національного природоохоронного законодавства.
Екологічні інтереси населення також можуть захищатися у судовому порядку на підставі ч. 7 ст. 41 Конституції України, відповідно до якої використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а також приписів ст. 66 Конституції України, відповідно до яких ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.
Відтак право на захист порушеного конституційного права на безпечне довкілля належить кожному та може реалізовуватися як особисто, так і шляхом участі представника громадськості.
Фізична особа має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на достовірну інформацію про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її збирання та поширення. Діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, може бути припинена за рішенням суду (ч. 1, 2 ст. 293 ЦК України).
Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначені основні принципи охорони навколишнього природного середовища, серед яких: гарантування екологічно безпечного середовища для життя і здоров`я людей та гласність і демократизм при прийнятті рішень, реалізація яких впливає на стан навколишнього природного середовища, формування у населення екологічного світогляду.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» кожний громадянин України має право на: безпечне для його життя та здоров`я навколишнє природне середовище; участь в обговоренні та внесення пропозицій до проектів нормативно-правових актів, матеріалів щодо розміщення, будівництва і реконструкції об`єктів, які можуть негативно впливати на стан навколишнього природного середовища, внесення пропозицій до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, юридичних осіб, що беруть участь в прийнятті рішень з цих питань; вільний доступ до інформації про стан навколишнього природного середовища (екологічна інформація) та вільне отримання, використання, поширення та зберігання такої інформації, за винятком обмежень, встановлених законом; участь у громадських обговореннях з питань впливу планованої діяльності на довкілля.
Екологічні права громадян, серед іншого забезпечуються обов`язком центральних органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій здійснювати технічні та інші заходи для запобігання шкідливому впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, виконувати екологічні вимоги при плануванні, розміщенні продуктивних сил, будівництві та експлуатації об`єктів економіки; участю громадських організацій та громадян у діяльності щодо охорони навколишнього природного середовища (ст. 10 вказаного Закону).
Положення ст. 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» закріплено, що при проектуванні, розміщенні, будівництві, введенні в дію нових і реконструкції діючих підприємств, споруд та інших об`єктів, удосконаленні існуючих і впровадженні нових технологічних процесів та устаткування, а також в процесі експлуатації цих об`єктів забезпечується екологічна безпека людей, раціональне використання природних ресурсів, додержання нормативів шкідливих впливів на навколишнє природне середовище. При цьому повинні передбачатися вловлювання, утилізація, знешкодження шкідливих речовин і відходів або повна їх ліквідація, виконання інших вимог щодо охорони навколишнього природного середовища і здоров`я людей.
Проекти господарської та іншої діяльності повинні мати матеріали оцінки її впливу на навколишнє природне середовище і здоров`я людей.
Оцінка здійснюється з урахуванням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, екологічної ємкості даної території, стану навколишнього природного середовища в місці, де планується розміщення об`єктів, екологічних прогнозів, перспектив соціально-економічного розвитку регіону, потужності та видів сукупного впливу шкідливих факторів та об`єктів на навколишнє природне середовище.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є жителем прилеглого до будівництва свинокомплексу населеного пункту та є представником громадськості, яка виступає проти будівництва відгодівельного свинокомплексу в с. Грушка Тлумацького району, що підтверджується Протоколом № 1 від 18.09.2016 року зборів жителів с. Тарасівка Тлумацького району Івано-Франківської області, Протоколом № 1 від 03.10.2016 року засідання групи протидії незаконному будівництву свинокомплексу, зверненням Тарасівської сільської ради від 19.09.2016 року зборів жителів с. Тарасівка Тлумацького району Івано-Франківської області, довідка № 129 від 05.07.2020 року, тощо (том 1 а.с. 88-98).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 22, 31, 93, 124 ЗК України сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом ст. 124 цього Кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу.
Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Фермерське господарство має найменування та може мати печатки. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 у справі № 6-2902цс15 зазначив, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства згідно із статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.
Статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Так відповідно до ч. 1-2 даної статті для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельних ділянок розробляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. 
Згідно ч. 4 ст. 123 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст.186-1 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 186-1 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.
Верховним Судом України у постанові від 03.02.2016 у справі № 6-2902цс15 вказано, що розглядаючи заяву громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.
ОСОБА_2  в порушення вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» не звертався до Тлумацької районної державної адміністрації з заявою про надання в оренду земельної ділянки, що знаходиться за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, з метою ведення фермерського господарства, а відповідачем ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області надано йому дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки площею 5,5000 га (кадастровий номер 2625682500:09:005:0040), яка виділена із земель запасу Грушківської сільської ради та належить до земель державної власності сільськогосподарського призначення, вид угіддя – пасовище, що підтверджується викопіюванням з кадастрової карти Грушківської сільської ради, та в подальшому затверджено проект і надано таку в оренду для ведення фермерського господарства.
Відповідачем ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області не було надано доказів щодо того, що станом на день прийняття оскаржуваного наказу управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Івано-Франківської області, а тому відповідач ОСОБА_2 правомірно звернувся до управління із заявою про надання в оренду земельної ділянки.
Також однією з умов, необхідних для отримання громадянами в оренду земельної ділянки державної власності, з метою ведення фермерського господарства, ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначає досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. До матеріалів справи ОСОБА_2 долучені документи про освіту, а саме: диплом про закінчення ним Тлумацького сільськогосподарського технікуму за спеціальністю «Бухгалтерський облік і аудит» та диплом Тернопільської академії народного господарства за спеціальністю «Економіка підприємства» (том 2 а.с. 57). 
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що здобута ОСОБА_2 освіта за вищеназваними спеціальностями не підтверджують підготовку його як фахівця і кваліфікованого працівника сільського господарства.
Частинами 1, 2 ст. 22 ЗК України встановлено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції або призначені для цих цілей.
До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Згідно пункту «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України, земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст. 31, 33-37 цього Кодексу.
Згідно висновку відділу Держземагенства у Тлумацькому районі від 27.07.2015 року про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки спірна земельна ділянка площею 5,5000 га належить до земель сільськогосподарського призначення, в тому числі сільськогосподарські угіддя – 5,5000 га, з них пасовище – 5,5000 (том 1 а.с. 64-65).
Звертаючись із заявою щодо отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства, відповідач ОСОБА_2 в «Обґрунтуванні розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства» зазначив, що, зокрема, планується не тільки будівництво сільськогосподарських будівель та споруд, а також вирощування свиней (том 1 а.с. 32).
Судом встановлено, що на орендованій земельній ділянці, яка належить до сільськогосподарських земель, зокрема, сільськогосподарські угіддя – пасовище, ОСОБА_2 здійснює будівництво відгодівельного свинокомплексу, тоді як при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки містобудівна документація була відсутня. Відповідачем ОСОБА_2 в порушення вимог ч. 2 ст. 186-1 ЗК України не було долучено до проекту землеустрою погодження структурного підрозділу Тлумацької районної державної адміністрації у сфері містобудування на архітектури.
Також в пункті 4 наказу ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-439/15-15-СГ від 22.06.2015 року «Про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення документації із землеустрою» вказано, що при поданні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на затвердження подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Відповідачами не надано будь-яких доказів щодо виконання вказаної вимоги наказу від 22.06.2015 року. Натомість позивач ОСОБА_1 надав відповідь на запит № 0-9-0.10-1271/0/2-17 від 09.02.2017 року ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, згідно якого відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Тлумацькому районі витяг про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером 2625682500:09:005:0040 площею 5,5 га, що розташована за межами с. Грушка Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, не видавався (том 1 а.с. 66). Також листом № 107/86-17 від 03.04.2017 року відмовлено у видачі витягу з технічної документації про визначення нормативно грошової оцінки землі, оскільки технічна документація з нормативної грошової оцінки земель за межами населеного пункту не розроблена, а земельна ділянка, про яку йде мова в заяві, знаходиться на території Грушківської сільської ради за межами с. Грушка (т.1 а.с. 67). Згідно повідомлення Тлумацької районної ради Івано-Франківської області № 25/01-17/01 від 06.02.2017 року убачається, що проект рішення «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення на території Грушківської сільської ради» (площа 5,500 га) районною радою не розглядався, а відповідно і рішення по ньому не приймалося (том 1 а.с. 68).
З огляду на такі докази, апеляційний суд вважає, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що наказ № 9-485/15-15-СГ від 07.08.2015 року видано за відсутності витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку згаданої земельної ділянки, тоді як п. 3 даного наказу встановлено річний розмір орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою в розмірі 6 відсотків від її нормативної грошової оцінки.
Враховуючи встановлені обставини та висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.08.2020 року (справа № 187/687/16-а), відповідно до якого у випадку, якщо порушуються права територіальних громад, то будь-який з членів таких громад має право оскаржити відповідну дію чи рішення суб`єкта владних повноважень у суді, оскільки порушення прав місцевого самоврядування неминуче призводить до порушення прав кожного жителя відповідного муніципального утворення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач має право на доступ до правосуддя у випадку реалізації рішень з питань, що справляють чи можуть справити негативний вплив на стан довкілля, порушивши його права та законні інтереси та дійшов правильного висновку, що відповідачем ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області в порушення вимог ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», яка є спеціальною по відношенню до ст. 123 ЗК України, затверджено проект землеустрою щодо відведення відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду площею 5,5000 га (кадастровий номер 2625682500:09:005:0040), що знаходиться за межами населеного пункту с. Грушка, Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області для ведення фермерського господарства, а тому оскаржуваний наказ № 9-485/15-15-СГ від 07.08.2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки» є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої у справі за № 6-824цс16 від 11.05.2016 року за змістом ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
За змістом ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
Орендна плата за землю відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю», та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки.
Частиною 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового Кодексу України і ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»).
Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку, що обов`язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням.
Враховуючи те, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо стосується інтересів держави, тому факт не проведення нормативної грошової оцінки землі, у порядку встановленим законодавством, є підставою для визнання спірного договору недійсним.
Оскільки встановлено, що на час укладення договору оренди землі від 11.08.2015 нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передавалась оренду, в порядку визначеному діючим законодавством не проводилася, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що спірний договір оренди землі від 11.08.2015 слід визнати недійсним.
З огляду на викладене не заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг про те, що  ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі у зв`язку з відсутністю його порушених або можливо порушених прав в майбутньому, що наказ та договір, а також їх зміст, жодним чином не стосується його прав, свобод, інтересів та обов`язків, і, відповідно, відсутності права на позов.
Необґрунтованими є доводи апеляційних скарг про те, що станом на 07.08.2015 на земельній ділянці не було розташовано об`єкту будівництва, як і на той час не планувалося розташування такого об`єкта, тому погодження проекту відповідним органом містобудування і архітектури не потребувалося та предметом позову є правомірність оскаржуваного наказу і цими наказом та договором оренди не прийнято правовстановлюючих рішень щодо будівництва свинокомплексу і відповідно жодним чином не порушено права на безпечне екологічне середовище, оскільки суперечать інформації, що міститься «Обґрунтуванні розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства».
Також не заслуговують на увагу посилання апелянта ФГ «Гордійчук І.Г.» щодо помилковості висновку суду в частині щодо будівництва на землях сільськогосподарського призначення та те, що земельна ділянка згідно оспорюваних наказу та договору оренди надана для ведення фермерського господарства, тобто для підприємницької діяльності в галузі виробництва товарної с/г продукції, її переробку і реалізацію, оскільки  ОСОБА_2 при отриманні земельної ділянки вказував про перспективу вирощування свиней, для чого необхідне будівництво свинокомплексу, а також згідно експлікації ДПТ для будівництва сільськогосподарських будівель і споруд за межами населеного пункту с. Грушка Грушківської сільської ради щодо спірної земельної ділянки, такий комплекс займає усю площу 5,50 га земельної ділянки.
При розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права щодо позовної давності у спірних правовідносинах та обґрунтовано визнано поважними причини пропущення позовної давності, а доводи апелянта ФГ «Гордійчук І.Г.» в цій частині не заслуговують на увагу враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).
Судом встановлено, що позивач дізнався про існування оспорюваних наказу та договору оренди землі в грудні 2016 року, та вперше звернувся до суду в травні 2017 року з адміністративним позовом. Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 16.05.2017 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору оренди та скасування його державної реєстрації, за іншими позовними вимогами відкрив провадження у справі. Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 23.06.2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2017 року, позов задовольнив, визнав протиправним і скасував наказ ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-485/15-15-СГ від 07.08.2015 року. Однак, Постановою ВП ВС від 15.05.2018 року по справі № 809/739/17 провадження по справі було закрито, оскільки встановлено, що спір носить приватноправовий характер, а його розгляд має здійснюватися в порядку цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу (т.1 а.с. 36-44).
ОСОБА_1 в січні 2018 року звернувся до суду з позовом в порядку цивільного судочинства до ГУ Держгеокадастру у Івано-Франківській області, ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: Центр надання адміністративних послуг Тлумацької РДА, про визнання недійсним договору оренди землі від 11.08.2015; визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-485/15-15-СГ від 07.08.2015; скасування запису про державну реєстрацію іншого речового права № 10791289 від 13.08.2015 оренди земельної ділянки кадастровий номер 2625682500:09:005:0040. Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 27.02.2019 позовні вимоги були задоволені повністю. Однак Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01.07.2019, яка залишена без змін Постановою ВС від 28.05.2020, рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено, оскільки місцевим судом позивачу ОСОБА_1 не було роз`яснено право на пред`явлення позовних вимог до належного кола відповідачів, а саме до ФГ «Гордійчук І.Г.» (т.1 а.с. 49-61).
Тому після отримання в середині червня 2020 року Постанови ВС від 28.05.2020, про що свідчить поштовий конверт (т.1 а.с. 45), ОСОБА_1 13.07.2020 звернувся до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області з цим позовом, визначивши належне коло відповідачів.
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).
При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).
Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Отже, з метою уникнення надлишкового формалізму у підході до вирішення справи та враховуючи значущість для позивача питання, яке є предметом розгляду у даній справі, враховуючи наявність причин об`єктивного характеру, а саме те, що судами різних інстанцій тривалий час розглядались позови ОСОБА_1 з однотипним предметом позову, проте суди протягом тривалого часу не могли визначитись з належною юрисдикцією цих справ, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав визнати поважними причини пропущення позовної давності.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційних скаргах, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Фермерського господарства “Гордійчук Ігор Григорович” та Головного управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області залишити без задоволення.
Рішення Тлумацького районного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.

Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                                               В.А. Девляшевський
                                                                               В.Д. Фединяк