ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року 
м. Київ
справа № 520/2385/2020
адміністративне провадження № К/9901/6591/21; К/9901/35116/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В.Е.
суддів: Данилевич Н.А., Уханенка С.А.,
за участю:
секретаря судового засідання  - Морозенко С.П.,
позивача -   ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Павлюк М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні 
касаційні скарги Головного управління Держпраці у Харківській області та Державної служби України з питань праці
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року (головуючий суддя - Кононенко З.О., судді: Макаренко Я.М., Мінаєва О.М.)
у справі № 520/2385/2020
за позовом ОСОБА_1 
до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Харківській області 
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання поновити на посаді та вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
1. Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань праці (далі - відповідач 1), Головного управління Держпраці у Харківській області (далі - відповідач 2), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ від 06.02.2020 №13-кт Державної служби України з питань праці про звільнення ОСОБА_1 та наказ від 06.02.2020 року №08-03/28 Головного управління Держпраці у Харківській області про оголошення наказу про звільнення ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області;
- запропонувати ОСОБА_1 посаду, на яку він може претендувати, з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та працевлаштування на відповідну посаду, у разі його згоди, шляхом переведення;
- зобов`язати Державну службу України з питань праці відшкодувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 06.02.2020 по дату ухвалення судового рішення по даній справі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що відповідно до наказу Державної служби з питань праці № 13-кт від 06.02.2020 та наказу Головного управління Держпраці у Харківській області №08-03/28 від 06.02.2020 позивача звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».
Разом з тим, відповідач 1, порушуючи норми п. 6 ч. 1 ст. 40, абз. 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю, не повідомив позивача за 30 календарних днів про звільнення та не запропонував жодну іншу посаду для переведення.
Уважаючи звільнення незаконним, позивач убачає ефективним та логічним засобом відновлення порушеного права поновлення його на тій же посаді, надання відповідачем 1 пропозицій позивачу щодо посади, на яку він може претендувати, з урахуванням фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та у разі погодження - переведення його на відповідну посаду, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.  
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дія норм законодавства про працю, зокрема ч. 2    ст. 40 Кодексу законів про працю України, в якій зазначено, що звільнення через поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, допускається в тому випадку, якщо працівника за його згодою неможливо перевести на іншу роботу, не поширюється у частині відносин припинення державної служби на підставі п. 1 ч. 1    ст. 88 Закону України "Про державну службу", в якій вищевказане правило не передбачається.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі:
- визнано протиправним та скасовано наказ від 06.02.2020 р. № 13-кт Державної служби України з питань праці про звільнення ОСОБА_1 та наказ від 06.02.2020 р. №08-03/28 Головного управління Держпраці у Харківській області про звільнення ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області;
- стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у період з 06.02.2020 року по 15.12.2020 року включно у розмірі 181 265 (сто вісімдесят одна тисяча двісті шістдесят п`ять) гривень 04 коп.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що аналіз    Кодексу законів про працю України    та    Закону України «Про державну службу»    дає підстави стверджувати, що в спірних відносинах, що розглядаються, жодних розбіжностей і конкуренції між цими нормативно-правовими актами немає.
Навпаки, у спірних правовідносинах, що розглядаються, ці нормативні акти своїми нормами взаємодіють і доповнюють один одного.    Закон України «Про державну службу»    як спеціальний закон, визначає підстави її припинення, а    Кодекс законів про працю України,    як загальний нормативно-правовий акт встановлює порядок вивільнення працівників, в тому числі, і тих, що мають статус державних службовців.
В спірних правовідносинах, що розглядаються можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що норми    Кодексу законів про працю України    підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
А, отже, дія норм законодавства про працю, зокрема ч. 2 ст.    40, ст.    49-2 Кодексу законів про працю України, в якій зазначено, що звільнення через поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, поширюється на відносини з припинення державної служби на підставі п. 1 ч. 1    ст. 88 Закону України «Про державну службу».
Ураховуючи установлений судом апеляційної інстанції факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів дійшла висновку, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду, а також з відповідача 1 підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 181    265, 04 грн.
3. Короткий зміст вимог касаційних скарг та відзивів (заперечень).
У касаційній скарзі відповідач 2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник указує на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2019 у справі 826/12050/15 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області поновлено ОСОБА_2 . В рішенні від 26.12.2019 суд допустив негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно уважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
На думку скаржника, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення уважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
Окрім того, відповідач 2 зауважує, що частиною першою    статті 83 Закону України "Про державну службу"    визначено перелік підстав припинення державної служби, зокрема, у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).
Аналогічна за змістом норма міститься у статті 40 КЗпП України, яка регламентує процедуру розірвання трудового договору. Відповідно до п. 6 ч. 1    ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
Також, скаржник зазначає, що під час звільнення ОСОБА_1 з посади  першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, рівнозначні посади були відсутні.
Відповідач 2 посилається в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 08.05.2020 у справі №813/2091/16 та від 08.07.2020 у справі №813/3294/17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, що в розумінні приписів п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України  «Про державну службу» та положень ст. 40 КЗпП України звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник та у разі відмови працівника від запропонованих посад. При цьому, ефективним засобом відновлення порушеного права позивача буде не поновлення на цій же посаді, а надання пропозицій щодо вакансій, на які може претендувати позивач, з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а у разі погодження з наданими пропозиціями - призначення його на відповідну посаду.  
Позивачем надано відзив на касаційну скаргу, в якому вказано на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника, якими не спростовано незаконність наказу від 06.02.2020 №13-кт Державної служби України з питань праці про звільнення ОСОБА_1 та наказу від 06.02.2020 року №08-03/28 Головного управління Держпраці у Харківській області про оголошення наказу про звільнення ОСОБА_1 , а тому позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін. Також позивач, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08.07.2020 у справі №813/3294/17, від 01.08.2018 у справі №826/16311/16, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №826/808/16, зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а тому суд апеляційної інстанції з урахуванням вимог чинного законодавства, визнаючи протиправними та скасовуючи накази про звільнення, поновив позивача на посаді, яку він займав до звільнення. 
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року відкрито провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі відповідач 1, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування поданої касаційної скарги відповідач 1 вказує про те, що ОСОБА_1 було звільнено з посади на виконання рішення суду, яким було поновлено іншу особу - ОСОБА_2 на цю посаду. Наразі, для виконання оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції по даній справі, слід буде звільнити особу, яка займає посаду, на яку був поновлений ОСОБА_1 , що призведе до нового судового процесу за позовом вже іншої особи, яка також може бути поновлена на цю ж посаду. 
З метою уникнення таких ситуацій передбачений інститут звільнення з посади, як припинення державної служби у зв`язку з обставинами, які склались незалежно від волі сторін, а судова практика дотримується альтернативних способів відновлення порушених прав позивачів, звільнених у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який займав відповідну посаду, якими визнано можливість поновлення на іншій рівнозначній посаді. 
Також скаржник зазначає про безпідставне стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Держпраці, оскільки відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці №96 від 11.02.2015 голова Держпраці затверджує штатний розпис та кошторис територіальних органів Держпраці. Кошторис, зокрема, включає в себе нарахування заробітної плати та заохочення працівникам територіального органу, в тому числі нарахування заробітної плати заступникам керівників територіальних органів Держпраці.
На думку скаржника, середній заробіток за час вимушеного  прогулу підлягає стягненню за місцем, де позивач працював до звільнення, а саме з Головного управління Держпраці у Харківській області.
Крім того, скаржник зазначає, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме керівників Держпраці та Головного управління Держпраці у Харківській області, які є керівниками державної служби в очолюваних ними державних органах та суб`єктами призначення, до повноважень яких відносяться питання звільнення, поновлення, пропозиції вакантних посад в очолюваних ними органах.  
Позивачем подано відзив на касаційну скаргу Державної служби України з питань праці, в якому вказано на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника. Зокрема, позивач зазначає про те, що перед звільненням  позивача не було попереджено за 30 днів про таке звільнення та не було запропоновано рівнозначної посади та всіх наявних вакансій, що є порушенням відповідачем норм законодавства щодо звільнення працівника, а тому позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін. 
Також позивач зазначає про необґрунтоване посилання скаржника на п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу»), оскільки скаржник сам в скарзі посилався на висновок Верховного Суду у постанові від 08.07.2020 у справі №813/3294/17.
На думку позивача, питання відшкодування середнього заробітку належить до компетенції  Голови Держпраці, а тому не може слугувати підставою касаційного оскарження.
Крім того, позивач зазначає про безпідставність посилання скаржника на п. 4 ч. 3 ст. 353 КАС України, оскільки відповідачі у справі, як суб`єкти владних повноважень, згідно ст. 43 КАС України здатні самостійно здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.  
Ухвалою Верховного Суду від 17.03.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної служби України з питань праці на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року на підставі п.п. 3,4 ч. 4 ст. 328 КАС України.
Ухвалою Верховного Суду від   19 липня 2021 року справу призначено до касаційного розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін на 03 серпня 2021 року о 15 год. 30 хв.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, 10.01.2019 року відповідно до наказу від 09.01.2019 р. №1-кт Державної служби України з питань праці та наказу від 10.01.2019 р. № 711-02/13 Головного управління Держпраці у Харківській області ОСОБА_1 було призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, як переможця конкурсу з випробувальним строком п`ять місяців, що підтверджується копією трудової книжки.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2019 р. у справі №826/12050/15    адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ № 187-к від 09.06.2015 р. заступника Голови комісії з реорганізації Держгірпромнагляду України І.Г. Калиновської про звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області 09.06.2015 відповідно до п. 1    ст. 40 КЗпП України    у зв`язку із скороченням штату працівників. Зобов`язано Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_2  на роботі на аналогічній посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області. Зазначене рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі.
06 лютого 2020 року відповідно до наказу №13-кт Державної служби України з питань праці та наказу Головного управління Держпраці у Харківській області № 08-03/28 від 06 лютого 2020 року позивача було звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області 06.02.2020, у зв`язку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, на підставі п. 1 ч. 1    ст. 88 Закону України "Про державну службу".
Підставою прийняття наказу №13-кт від 06.02.2020 відповідач 1 зазначив рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2019 у справі №826/12050/15.
Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, вважаючи порушення відповідачами конституційного права позивача на працю та гарантій від незаконного звільнення, позивач звернувся до суду  з відповідним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
4.    Конституція України
Частина 2    статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. 
Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. 
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. 
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
5. Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходження та припинення, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до    статті 1 Закону №889-VIII    державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно із частинами другою та третьою    статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим    Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно із пунктом 5 частини першої    статті 83 Закону №889-VIII    державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).
Відповідно до пункту першого частини першої    статті 88 Закону №889-VIII    підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.
6. Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: 
вільний вибір виду діяльності; 
безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; 
надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; 

безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; 
компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; 
правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 6 частини першої    статті 40 Кодексу законів про працю України    визначено, що трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботi працiвника, який ранiше виконував цю роботу.
Відповідно до частини другої    статті 40 КЗпП України    звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
За приписами частини першої    статті 235 КЗпП України    у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням  про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданих касаційних скарг, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1    статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області відкрито на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України. В обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження заявник касаційної скарги зазначив, що судом апеляційної інстанції не враховані висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08.05.2020 у справі №813/2091/16 та постанові від 08.07.2020 у справі №813/3294/12, щодо звільнення працівника, яке допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник, та у разі відмови працівника від запропонованих посад (п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону №889-VIII та ч. 2 ст. 40 КЗпП України).
Враховуючи, що рівнозначні посади станом на день звільнення позивача були відсутні, скаржник вважає, що процедура звільнення ОСОБА_1 дотримана. 
З аналізу норм чинного законодавства, яке регулює особливості проходження та припинення державної служби, убачається, що підставою для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, що передбачено пунктом 1 частини першої    статті 88 Закону №889-VIII.
Припинення державної служби ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області на підставі пункту 1 частини першої    статті 88 Закону №889-VIII    відбулося у зв`язку із поновленням на цій посаді за рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2019 у справі №826/12050/15 ОСОБА_2 .
Приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що установлений судом апеляційної інстанції факт незаконного звільнення позивача з посади свідчить про необхідність поновлення його на попередньо займану посаду.
Водночас,    статтею 43 Конституції України    закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у    статті 5-1 КЗпП України    правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
При розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються норми, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно застосовувати законодавство про працю, зокрема    КЗпП України.
Враховуючи, що Законом №889-VIII регламентовано підстави припинення державної служби, порядок та особливості процедури звільнення визначені нормами КЗпП України.
Верховний Суд зазначає, що у розумінні приписів пункту першого частини першої    статті 88 Закону №889-VIII    та положень    статті 40 Кодексу законів про працю України    звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій,    на які може претендувати працівник,    та у разі відмови працівника від запропонованих посад.
Приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції зобов`язав надати та отримав від відповідача 1 довідку про відсутність під час звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області 06.02.2020 рівнозначної посади.
Проте, судами попередніх інстанцій не було установлено, чи були наявні рівнозначні посади та вільні вакансії, на які міг претендувати ОСОБА_1 , у Державній службі України з питань праці; чи було запропоновано ОСОБА_1 наявні рівнозначні посади та    всі вільні вакансії у Державній службі України з питань праці, на які міг претендувати ОСОБА_1 , перед його звільненням; чи була надана позивачем згода на переведення (за умови пропозицій посад).
Відповідно до частини 4    статті        9 Кодексу адміністративного судочинства України    суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
При цьому, згідно з частиною 4    статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України        докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1    статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України    належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Відповідно до частини 1    статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених    статтею 78 цього Кодексу.
Аналізуючи вищенаведені норми, убачається, що кодексом розподілено обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі та передбачає активну роль суду в процесі збору доказів.
Вищенаведені статті спрямовані на забезпечення повного з`ясування        обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.
У свою чергу, суд не є пасивним спостерігачем за тим, що подають особи, які беруть участь у справі, на обґрунтування своїх вимог.
Щоб правильно встановити фактичні обставини справи, суд, відповідно до ст. 77 КАС України, наділено повноваженням збирати та оцінювати докази.
Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Для цього    ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України    покладає на суд обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, наскільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Проте, всупереч вищенаведеним нормам, при прийняті оскаржуваних рішень, судами попередніх інстанцій не було досліджено: 1) чи були наявні рівнозначні посади та вільні вакансії, на які міг претендувати ОСОБА_1 у Державній службі України з питань праці; 2) чи було запропоновано ОСОБА_1 наявні рівнозначні посади та    всі вільні вакансії у Державній службі України з питань праці, на які міг претендувати ОСОБА_1 , перед його звільненням; 3) чи була надана позивачем згода на переведення (за умови пропозицій посад).
Вказані обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Касаційне провадження за касаційною скаргою Державної служби України з питань праці відкрито на підставі п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України (у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, пункту 1 частини 1 статті 88 Закону України «Про державну службу» щодо припинення державної служби у разі поновлення на державній службі особи, яка раніше її займала, а також норм Положення про Державну службу України з питань праці №96 від 11.02.2015 року, згідно яких Голова Держпраці затверджує штатний розпис та кошторис територіальних органів Держпраці, а тому, на думку скаржника, середній заробіток має бути стягнутий з Головного управління Держпраці у Харківській області).
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача - 1 колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи міститься розрахунок суми середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 станом на 06.02.2020, яка видана Головним управлінням Держпраці у Харківській області.
Натомість, суд апеляційної інстанції, здійснивши розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі вищезазначеного розрахунку не навів мотивів, з яких він дійшов висновку щодо стягнення зазначеної суми саме з Державної служби України з питань праці, а не з Головного управління Держпраці у Харківській області, де перебував на державній службі та звідки був звільнений ОСОБА_1 .
Щодо незалучення до участі у справі керівників Держпраці та Головного управління Держпраці у Харківській області, як підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 4 ч. 4 ст. 328 КАС України, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 звернені до відповідачів, як суб`єктів владних повноважень, які в силу ст. 43 КАС України наділені адміністративною процесуальною правосуб`єктністю, та з якими у позивача виник публічно-правовий спір. Жодних позовних вимог до керівників відповідачів ОСОБА_1 не заявлялось, а тому відсутні підстави вважати, що рішення з вирішення даного публічно-правового спору може вплинути на їх права, інтереси та обов`язки.
Відповідно до ч. 2    ст. 341 КАС України    суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, неповне з`ясування судом дійсних обставин справи та допущені порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухваленого рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до п.п. 1 та 4 ч. 2    ст. 353 КАС України    підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
В свою чергу, частиною четвертою статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.
V. Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями    341,    344, 349, 353,    356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Головного управління Держпраці у Харківській області та Державної служби України з питань праці - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року - скасувати, а справу направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст виготовлено 05 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                         В.Е. Мацедонська
Судді                                                                                      Н.А. Данилевич
                                                                                          С.А. Уханенко