П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3722/21	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д..
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
12.02.2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області № 5603 від 04.09.2020 року про відмову в призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області прийняти рішення, яким призначити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з моменту звернення із заявою 13.09.2018 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області прийняти рішення, яким виплати ОСОБА_1 заборгованість з пенсії з 1992 року.
В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 р. по справі № 420/1104/19, визнано протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 13.09.2018 року про поновлення, нарахування та виплату пенсії, зобов`язано Центральне об`єднання управління Пенсійного фонду в м. Одесі розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.09.2018 року та прийняти рішення відповідно до «Порядку подання та оформлення документів для призначення ( перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року.
Позивач посилався на те, що рішення суду виконано не було, у зв`язку з чим він повторно звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області проте відповідач рішенням від 04.09.2020 року № 5603 повторно відмовив, посилаючись на відсутність паспорту громадянина України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнане протиправним та скасоване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 5603 від 04.09.2020 року про відмову в призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області прийняти рішення, яким призначити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з моменту звернення із заявою 28.08.2020 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняти рішення, яким виплати ОСОБА_1 заборгованість з пенсії з 08.10.2009 року.
В решті позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неврахування судом першої інстанції того факту, що договори або угоди з Федеративною Республікою Німеччина з питань соціального (пенсійного) забезпечення не укладалися, позивач з паспортом громадянина України до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області не звертався, право на призначення пенсії відсутнє, а тому позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на правомірність оскаржуваного рішення та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що у 1992 році ОСОБА_1 виїхав за кордон на постійне місце проживання до Німеччини, пенсія позивачу була виплачена за шість місяців наперед.
З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 стаж роботи позивача складає 29 років.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 р. по справі №420/1104/19, яке набрало законної сили 26.06.2019 року,  встановлено, що 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо поновлення, нарахування та виплату пенсії. Листом від 27.10.2018 року № 480/Р-11/2 Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі повідомило позивачу, що наданий у зверненні паспорт від 14.09.1998 року № НОМЕР_1 (дійсний до 14.09.2008 року) станом на 27.09.2018 є недійсним, у зв`язку із чим не має юридичної сили та не створює правових підстав. Крім того, п. 1 ст. 8 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію ЄС візового режиму для України» у ч.1 ст.1 слова «переоформленням, продовженням строку дії» виключено з Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492, у зв`язку із цим скасована можливість продовження терміну дії паспортів громадянина України для виїзду за кордон, чим, в свою чергу скасовано норми ст. 16 цього Закону щодо продовження строку дії, та як наслідок поновлення юридичної сили паспортів, виданих до 01.10.2016 року після закінчення строків їх дії. Запропоновано у разі бажання, для розгляду питання по суті, подати документ, передбачений ст. 5 Закону № 2235, та усі інші наявні документи, визначені постановою ПФУ № 22-1.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 р. по справі №420/1104/19 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 13.09.2018 року про поновлення, нарахування та виплату пенсії. Зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.09.2018 року та прийняти рішення відповідно до «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено (ЄДРСР №81637956) (а.с. 18-28).
28.08.2020 р. позивач звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо поновлення, нарахування та виплату пенсії.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 04.09.2020 р. № 5603  (а.с. 32-33) позивачу відмовлено в призначенні пенсії, оскільки згідно ст. 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/68-ВР (зі змінами та доповненнями), право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей (які проживають в Україні), якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як громадянин України має право на виплату призначеної пенсії, оскільки підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії виникли після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
В силу ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того факту, що міжнародних договорів між Україною та Федеративною Республікою Німеччини стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося, з огляду на таке.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, починаючи з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009.
Таким чином, виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
Також слід вказати, що, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
Пунктом 54 вказаного рішення визначено, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , проживаючи у Федеративній Республіці Німеччині, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
У урахуванням ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої пенсія призначається з дня звернення за пенсією, апеляційний суд підтримує висновки суду першої інстанції щодо призначення та виплати пенсії позивачу, починаючи з 28.08.2020 року, з дня  звернення за повторним призначенням пенсії (а.с. 28-29).
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанцій.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області -  залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 420/3722/21  -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 13.07.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.