Справа № 442/1305/20                                Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/1921/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 15

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       14 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів – Бойко С.М., Копняк С.М..,
секретаря Юзефович Ю.І.
        з участю представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2020 року у справі за позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці,- 
встановив:
У лютому 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці.
В обгрунтування позову покликалася на те, що вона згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 серпня 2016 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2016 року, придбала у ОСОБА_4 житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та відповідну земельну ділянку під цим житловим будинком.
Між продавцем та власником сусідньої земельної ділянки було укладено Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, відповідно до якого власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим № 4610600000:01:002:0233, яка належить власнику. 
Вона є новим власником житлового будинку та земельної ділянки, на прохід та проїзд до яких був укладений вищезазначений Договір від 15.04.2015 року, тому виникла необхідність переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу для неї, із збереженням умов сервітуту, які були встановлені для попереднього власника ОСОБА_4 . 
Усі її пропозиції переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на право, проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015 року відповідач  ОСОБА_3 проігнорував, внаслідок чого вона змушена звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.
Просила встановити земельний сервітут відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 площею 0,0346 га., яка належить на праві власності ОСОБА_3 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 на право проходу та проїзду транспортним засобом до дороги загального користування терміном дії сервітуту - з дати державної реєстрації права земельного сервітуту до 12.04.2064 року.
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про переукладення Договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці - відмовлено.
Рішення оскаржила позивач ОСОБА_2 , вважає вказане рішення необґрунтованим і незаконним.
В апеляційній скарзі звертає увагу, що у вимогах позовної заяви фактично просить переукласти Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 від 15.04.2015 на тих самих умовах, тому не може бути мови про порушення будь якого права відповідача ОСОБА_3 . 
Вона неодноразово надсилала пропозиції ОСОБА_3 переукласти вказаний вище договір, однак це було проігноровано відповідачем.
Суд не звернув увагу, що у наданому висновку експерта чітко вказано, що інша можливість у влаштуванні проїзду на земельні ділянки з кадастровими номерами 4610600000:01:002:0242; 4610600000:01:002:0243; 4610600000:01:002:0244; 4610600000:01:002:0245; 4610600000:01:002:0246; 4610600000:01:002:0247; 4610600000:01:002:0248 на вул Григорія Косака у м.Дрогобич Львівської області з інших сторін цих земельних ділянок, не зі сторони головного фасаду блокованих індивідуальних житлових котеджів, де встановлено сервітут, проходу та проїзду по земельній ділянці кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 – відсутня.
Крім цього, ширина земельної ділянки відповідача кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 становить 6 метрів, а за нормами для проїзду до житлових котеджів потрібно залишити не менше як 3,5 метра, відтак не може йти мова про будівництво багатоквартирного будинку на ділянці шириною 6 метрів.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивачка ОСОБА_2 викликалася в судове засідання та не з`явилася, повідомлення про вручення судової повістки повернулися в суд з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 176). 
В свою чергу, повідомлення про час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному сайті Львівського апеляційного суду у списку справ призначених до розгляду на 14 вересня 2021 року.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_2 просила встановити земельний сервітут на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0346 га, що на АДРЕСА_1 на право проходу та проїзду, покликаючись на Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015, укладений між ОСОБА_4 (забудовником) та власником сусідньої земельної ділянки ( ОСОБА_3 ), згідно якого власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим № 4610600000:01:002:0233, яка належить власнику.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку позивача, які б свідчили про те, що вона не може дійти чи доїхати до свого будинку та ділянки в інший спосіб, ніж через земельну ділянку відповідача, не надано схеми із зазначенням розмірів та розташування конкретно визначеної частини ділянки, на якій слід встановити сервітут, не надано доказів того, що вказаний земельний сервітут є найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки ОСОБА_3 .
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 серпня 2016 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2016 року, придбала у ОСОБА_4 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відповідну земельну ділянку під цим житловим будинком кадастровий номер 4610600000:01:002:0254, площею 0,0077 га.
Із копії Договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015 року, укладеного між ОСОБА_4 (сервітуарій) та власником сусідньої земельної ділянки відповідачем ОСОБА_3 (власник) вбачається що власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим №4610600000:01:002:0233, яка належить власнику. Термін дії сервітуту – з дати державної реєстрації права земельного сервітуту і до 12.04.2064 року. Встановлення сервітуту за даним Договором є безоплатним. Договір припиняється в разі закінчення терміну дії земельних сервітутів, а також в разі його дострокового розірвання за згодою сторін шляхом укладення відповідної угоди (а.с. 15-17).
Відповідно до вимог статей 98 та 100 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Згідно із частиною 1 статті 101 ЗК України та статті 403 ЦК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.
Отже, земельний сервітут встановлюється відносно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК).
В свою чергу, у пункті 22-2 постанови пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» міститься роз`яснення про те що, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Звертаючись із позовними вимогами про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0346 га, що на АДРЕСА_1 на право проходу та проїзду, а також в доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 покликається на те, що у висновку експерта №10 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 08.07.2019 чітко вказано, що інша можливість у влаштуванні проїзду на земельні ділянки з кадастровими номерами 4610600000:01:002:0242; 4610600000:01:002:0243; 4610600000:01:002:0244; 4610600000:01:002:0245; 4610600000:01:002:0246; 4610600000:01:002:0247; 4610600000:01:002:0248 на АДРЕСА_1 з інших сторін цих земельних ділянок, не зі сторони головного фасаду блокованих індивідуальних житлових котеджів, де встановлено сервітут, проходу та проїзду по земельній ділянці кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 – відсутня.
З дослідженого висновку експерта № 10 від 08 липня 2019 року, складеного судовим експертом Дідовським Ю.Б. встановлено, що експерт не досліджував технічну можливість у влаштуванні проїзду на земельну ділянку позивачки ОСОБА_2 з кадастровим номером 4610600000:01:002:0254, на якій розташований належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , відтак вказаний висновок експерта не може бути належним та допустимим доказом, що встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0346 га, яка на праві власності належить відповідачу  ОСОБА_3 , є єдиним способом встановлення такого сервітуту для земельної ділянки відповідача та єдиним варіантом задоволення потреб саме позивачки у її праві проходу та проїзду транспортним засобом до належної їй на праві власності земельної ділянки.
В суді першої інстанції позивачка не зверталася із клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою визначення технічної можливості влаштування проходу та проїзду на належну їй на праві власності земельну ділянку кадастровий номер 4610600000:01:002:0254 по АДРЕСА_1 , при цьому не скористалась правом заявити про призначенння відповідної експертизи і на стадії апеляційного перегляду.
Таким чином, колгія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку позивача, які б свідчили про те, що вона не може дійти чи доїхати до свого будинку та ділянки в інший спосіб, ніж через земельну ділянку відповідача, а також не надано доказів того, що вказаний земельний сервітут є найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 вересня 2021 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич

Судді:         С.М.Бойко

С.М. Копняк