ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" липня 2021 р.           Справа№ 910/10884/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Михальської Ю.Б. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 01.07.2021
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 (повний текст підписано 28.01.2021) 
у справі №910/10884/18 (суддя Балац С.В.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ"
про стягнення 111  864 880,05 грн.
В судовому засіданні 01.07.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
                                                         ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 Публічне акціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" про стягнення 111  864 880,05 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено строк виконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором купівлі-продажу природного газу від 12.04.2017 № 17-220-Н, що призвело до звернення позивача до суду із вимогами про стягнення з відповідача 111  864 880,05 грн., з яких: 51  340 488,45 грн. - пеня, 13  547 678,26 грн. - 3 % річних та 46  976 713,34 грн. - інфляційні втрати.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що нарахування штрафних та фінансових санкцій на суму боргу не може вважатись правомірним, оскільки нормами спеціального законодавства, що регулюють бюджетні правовідносини, не передбачено право здійснювати такі нарахування; відсутність фінансування з боку держави спільного протокольного рішення в 2017 році на суму 866  362 000,00 грн.; покладення обов`язків щодо оформлення та підписання спільних протокольних рішень на органи державної влади позбавило відповідача можливості самостійно вливати на правовідносини за договором від 12.04.2017 № 17-220-Н на купівлю-продаж природного газу, та як наслідок, відповідати за невиконання або неналежне виконання обов`язків за таким договором; державою визначено спеціальний режим проведення взаєморозрахунків, що усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами; подані позивачем до суду розрахунки сум, заявлених до стягнення є невірними.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що несвоєчасність здійснення відповідачем розрахунку за договором від 12.04.2017 № 17-220-Н; укладеним між сторонами спору договором передбачено, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків не змінює строків та умов розрахунків; умови договору від 12.04.2017 № 17-220-Н не містять положень про відстрочення чи розстрочення оплати за отриманий природний газ, а виконання договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема, споживачів; позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних втрат використано методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожен місяць, що не суперечить нормам, які визначені в  листі ВСУ від 03.04.1997 № 62-97-р.
Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, згідно яких зазначив про наступне: незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши спільні протокольні рішення погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків; для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів; відповідач, дотримуючись умов договору від 12.04.2017 № 17-220-Н, виконав зобов`язання з оплати в порядку, визначеному його умовами та з дотриманням імперативних норм діючого законодавства України, так як останній є суб`єктом ринку природного газу, діяльність якого підпорядкована відповідним спеціалізованим нормам законодавства, а тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть бути застосовані; на час проведення розрахунків за договором від 12.04.2017 № 17-220-Н, відповідач вже мав переплату по договорах купівлі-продажу природного газу від 30.06.2015 № 15-741-Н, від 30.12.2015 № 16-132-Н та від 28.10.2016 № 16-421-Н на суму 191  328 173,45 грн.
Позивач надав письмові пояснення, згідно яких зазначив, що оскільки держава не здійснювала виділення коштів на сплату заборгованості за природний газ по договору від 12.04.2017 № 17-220-Н, позивачем здійснено нарахування заявлених до стягнення сум, виключно на суми коштів, які сплачені господарюючим суб`єктом власними коштами. Також позивач не має будь-якого впливу на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу. Висновок відповідача про те, що погашення заборгованості у порядку, визначеному Порядком № 256 змінює порядок та строки розрахунків, є необґрунтованим.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/10884/18 в позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору № 16-411-Н, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі  статті 625 Цивільного кодексу України  необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями, а підставою для стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання могла би бути наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків і яка була би несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 23.02.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.
Апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вказує, що згідно пункту 5.3 спільного протокольного рішення визначено, що це спеціальне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування, проте, жодного фінансування з боку держави у відповідності до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 по Договору купівлі продажу природного газу від 12.04.2017 № 17-220-Н не відбувалось. Доказів протилежного відповідач не надав. У даних правовідносинах між сторонами, держава не здійснювала виділення коштів на сплату заборгованості за природний газ по Договору купівлі-продажу природного газу від 12.04.2017 № 17-220-Н, відтак, позивач здійснив нарахування штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат виключно на суми коштів, які сплачені господарюючим суб`єктом власними коштами, що підтверджується наявними матеріалами справи.
На думку апелянта, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, не звернув уваги на той факт, що оплата отриманого природного газу здійснювалась відповідачем власними коштами, а не на підставі постанови КМУ від 11.01.2005 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій». Відтак суд, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, дійшов хибного висновку про здійснення оплат за договором від 12.04.2017 № 17-220-Н на підставі спільного протокольного рішення, жодного фінансування з боку держави на підставі спільного протокольного рішення у відповідності до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 не відбувалось, оскільки матеріали справи не містять таких доказів.
Апелянт зазначає, що посилання суду на Порядок № 256 як нормативно-правову підставу неможливості виконання зобов`язання відповідачем з оплати природного газу позивачу за договором постачання природного газу від 12.04.2017 № 17-220-Н є незаконною та необґрунтованою.
Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо того, що у відповідача була відсутня можливість впливати на порядок, строки і розмір розрахунків з позивачем за природний газ згідно алгоритму розподілу коштів, оскільки порядок, затверджений постановою КМУ від 30.09.2015 № 792 визначає виключно механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 04.03.2021 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 поновлено Публічному акціонерному товариству "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/10884/18, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 08.04.2021. 
08.04.2021 розгляд справи № 910/10884/18 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. на лікарняному.
Після виходу судді Михальської Ю.Б. з лікарняного, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі № 910/10884/18 призначено на 03.06.2021
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 оголошено перерву у справі на 01.07.2021.
Явка представників сторін
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.07.2021 апеляційну скаргу просив задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.07.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції
Між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір    купівлі-продажу природного газу від 12.04.2017 № 17-220-Н, відповідно до предмету якого позивач зобов`язується передати відповідачу у 2017 - 2018 роках природний газ, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах Договору (п. 1.1 Договору).
Пунктом 1.2 Договору визначено, що природний газ, що передається за цим договором, використовується відповідачем виключно для постачання побутовим споживачам.
Положеннями пункту 6.1 Договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється відповідачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.
Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженими  постановою КМУ від 11.01.2005 № 20  і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо позивач протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість дів, що дорівнює кількості днів, які перевищують цей 5 денний строк.
Вартість фактично переданого природного газу яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючи актів) за відповідний місяць, підписаних відповідачем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються позивачем відповідачу до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.
У разі ненадання відповідачем позивачу до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.
Відповідач зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту до закінчення 90 (дев`яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо відповідач надасть позивачу, передбачений абзацом четвертим цього пункту, акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу але до закінчення 90 днів, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний відповідачем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватись в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту але з такими особливостями. З дати надання позивачу відповідачем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування позивачем неустойки, 3 % річних а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння позивачу і до закінчення 90 днів що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний відповідачем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим  постановою КМУ від 11.01.2005 № 20, має бути здійснений до закінчення 90 (дев`яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли позивач протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.
Відповідач може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого  постановою КМУ від 11.01.2005 № 20  і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту.
Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до  постанови КМУ від 11.01.2005 № 20  не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли позивач протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.
Положеннями пункту 7.2 Договору, передбачено, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 Договору, він зобов`язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.
Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Згідно зі статтями  11,  509 Цивільного кодексу України  договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).
Позивач зазначає, що останній, на виконання своїх зобов`язань за Договором та на його умовах, передав у власність відповідача природний газ протягом квітня, травня, червня, липня, серпня, вересня 2017 року на загальну суму 886  836 368,92 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій, а саме:
- від 30.04.2017 на суму 342  757 715,74 грн.;
- від 31.05.2017 на суму 157  548 577,96 грн.;
- від 30.06.2017 на суму 91  392 902,17 грн.;
- від 31.07.2017 на суму 95  563 106,09 грн.;
- від 31.08.2017 на суму 90  508 015,33 грн.;
- від 30.09.2017 на суму 109  066 051,63 грн.
Проте, за твердженнями позивача, відповідачем порушено строк виконання грошового зобов`язання за Договором, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача 111  864 880,05 грн., з яких: 51  340 488,45 грн. - пеня, 13  547 678,26 грн. - 3 % річних та 46  976 713,34 грн. - інфляційні втрати.
Виходячи з наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку про відмову в позові.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.
Приписом ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Частиною 1  ст. 530 Цивільного кодексу України  унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1  статті 230 Господарського кодексу України  встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Поряд з цим,  ст. 549 Цивільного кодексу України  унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Крім того, частиною 2  статті 625 Цивільного кодексу України  встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, між сторонами спору укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету від 26.12.2017 № 4689 на загальну суму 866  362 000,00 грн., з яких:    836  362 000,00 грн. за укладеним між сторонами спору Договором на виконання постанови КМУ від 11.01.2015 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій". Решта коштів в сумі 30  000 000,00 грн. - за договором від 28.10.2016 № 16-421-Н.
Відтак, підписанням спільних протокольних рішень сторони погодили інший порядок розрахунків, ніж передбачений в Договорі (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18).
Строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються Порядками № 20, 256, 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
З аналізу вказаних положень слідує, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19 (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18). З вказаних підстав судом відхилені посилання позивача на умови Договору про те, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків не змінює строків та умов розрахунків.
Таким чином, для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору № 16-411-Н, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі  статті 625 Цивільного кодексу України  необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.
Підставою для стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання могла би бути наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків і яка була би несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 № 908/885/18).
Приймаючи до уваги те, що спільним протокольним рішенням від 26.12.2017 № 4689 сторони погодили інший порядок здійснення розрахунків за укладеним між сторонами спору Договором, зокрема, на суму 836  362 000,00 грн., відповідальність за порушення грошових зобов`язань на таку суму підставі  статті 230 Господарського кодексу України  та  статті 625 Цивільного кодексу України  до відповідача застосована бути не може.
Також позивачем здійснено нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат на решту суми поставленого природного газу за Договором в розмірі 50  474 368,92 грн.
Судом встановлено, що оплата поставленого природного газу здійснена наступним чином: частина коштів в сумі 410  407 386,01 грн. - сплачена відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого  постановою КМУ від 04.03.2002 № 256; частина коштів в сумі 476  428 982,91 грн. - сплачена за алгоритмом розподілу з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання.
При цьому, в платіжних дорученнях при сплаті суми 410  407 386,01 грн. відсутній період реалізації природного газу.
Водночас, відповідно до актів приймання-передачі за Договором, обсяг природного газу є суцільним без розмежування категорій споживачів природного газу, способів обліку такого природного газу (лічильники чи норми споживання) та джерел оплати.
Приймаючи до уваги те, що ключовим фактором для застосування до відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за Договором у вигляді стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є визначення виникнення права вимоги на прострочену суму заборгованості та враховуючи здійснення частини оплат в сумі 410  407 386,01 грн. без зазначення періоду виникнення зобов`язання, об`єктивно є неможливим встановлення моменту настання права вимоги за іншою частиною сплаченої суми в розмірі 476  428 982,91 грн., яка сплачена за алгоритмом розподілу з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на решту суми заборгованості за Договором в розмірі 50  474 368,92 грн. задоволенню не підлягають, приймаючи до уваги вказані вище особливості здійснення оплат за Договором, що не дає можливості встановити момент    виникнення права вимоги на таку прострочену суму заборгованості.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі
Щодо тверджень позивача, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що Договір від 12.04.2017 визначає такий вид забезпечення зобов`язання, як пеня, тільки у разі порушення Відповідачем п. 6.1 Договору, а не п. 6.2 Договору, що має істотне значення для належної оцінки правовідносин сторін та їх правової кваліфікації.
Згідно ст. 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій (ч. 2 ст. 12 ГК України). Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів (ч. 3 ст. 12 ГК України).
На виконання таких законодавчих актів прийнято підзаконні нормативні акти, як то Постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, спільний наказ Міненерго та Мінфін України від 03.08.2015 № 493/688, яким затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію.
Відповідно до п. 1.1. Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію цей Порядок визначає взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідні департаменти фінансів), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», ДП «Енергоринок» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 (далі - Порядок).
Розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню (далі - акти звіряння) або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) (далі - договори), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1 до цього Порядку (п. 1.2).
Відповідно до пп. 2.1-2.3 зазначеного Порядку постачальники та/або транспортувальники ресурсів (товарів, послуг), які виявили бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку, складають щомісяця до 10 числа з розпорядниками коштів акти звіряння, а в разі проведення відповідних розрахунків з попередньої оплати ресурсів (товарів, послуг) на строк не більше одного місяця постачальники та/або транспортувальники ресурсів (товарів, послуг) визначають договірну величину споживання ресурсів (товарів, послуг), про що укладають відповідний договір з розпорядниками коштів. Один примірник акта звіряння або договору надається місцевому фінансовому органу для складання зведеного реєстру актів звіряння або договорів.
Зведені реєстри актів звіряння або договорів підписуються керівниками місцевих фінансових органів, постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг) та надаються відповідним департаментам фінансів.
Відповідні департаменти фінансів узагальнюють отримані дані та подають їх щомісяця до 20 числа Державній казначейській службі України (далі - Казначейство України) та відповідним головним управлінням Державної казначейської служби України в областях, місті Києві (далі - головні управління Казначейства) у формі узгоджених з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг) спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків разом з відповідними зведеними реєстрами актів звіряння або реєстрами договорів за підписами керівників відповідних департаментів фінансів, постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг).
Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами по Договору від 12.04.2017 в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються нормами адміністративного, зокрема, бюджетного, законодавства.
Відповідно до п. 7 Порядку № 20 всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства. Розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.
Згідно з п. 2.4 Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015р. №493/688 спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків підписуються усіма учасниками розрахунків: відповідним департаментом фінансів, відповідним головним управлінням Казначейства, постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг), Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», ДП «Енергоринок».
Не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства України та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення (п. 2.5 даного Порядку).
Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 та спільним наказом Міненерговугілля та Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688 прямо передбачено, що Позивач та Відповідач у цій справі є учасниками розрахунків, які проводяться за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Таким чином, визначені в п. 6.1. Договору умови проведення розрахунків між ТОВ «КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є такими, що заздалегідь виключають можливість сторін впливати на їх виконання.
26.12.2017 було підписано Спільне протокольне рішення №4689 на загальну суму 866 362 000,00 грн., з яких 836 362 000,00 гри. саме по Договору від 12.04.2017 № 17-220- Н, на виконання постанови КМУ від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».
Таким чином Держава взяла на себе обов`язок з перерахування коштів за Договором, що не було виконано через відсутність відповідних коштів.
Фінансування відбулось в січні лютому 2018 року на підставі постанови КМУ від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Порядок № 256) та наказу Міністерства фінансів України від 04.01.2018 № 1 «Про затвердження Порядку проведення органами Казначейства розрахунків, передбачених пунктом 8 1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, та взаємодії учасників таких розрахунків».
Загалом коштів за Порядком № 256 було перераховано в розмірі 410 407 386,01 грн.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ототожнив застосування Порядку 20 та Порядку 256, що відображено у постанові Об`єднаної Палати від 26.06.2020 по справі № 904/1210/18, а саме:
«Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються Порядками № 20, 256, 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
З аналізу вказаних положень слідує, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19.»
Відтак, Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду зроблено висновки, що кошти перераховані на виконання Порядку № 256 не є власними коштами Відповідача.
Щодо тверджень Позивача про порушення норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення місцевого господарського суду колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.ст. 11,629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).
Разом з цим, згідно з приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також З % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У ст.12 Господарського кодексу України зазначено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.
Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.
Це регулювання визначено Порядком № 20, який діяв на час укладення Договору і втратив чинність з 01.01.2018.
З аналізу змісту Порядку № 20 випливає, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Відповідно до п. 6 Порядку № 20 органи Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг). Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і СПР, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (п. 7 Порядку № 20).
Пунктом 9 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення. При цьому, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 97 Бюджетного кодексу України).
Згідно з пп. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком № 256, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Відповідно до Порядків № 20 та 256 механізм і строки розрахунків здійснюються так:
не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення;
органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби;
отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків;
головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.
Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються Порядками № 20, 256, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
З аналізу вказаних положень слідує, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19.
Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши СПР, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків. Цей правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18 (пункти 6.23, 6.24) викладені правові висновки, що для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених СПР, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання СПР, та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85443503), відкритою за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Управління державної казначейської служби України у Холодногірському районі м. Харкова, Департаменту фінансів Харківської обласної державної адміністрації, про стягнення заборгованості у розмірі 268326,13 грн за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг і житлових субсидій населенню, якою задоволено касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 22 квітня 2019 року та рішення Господарського суду Харківської області від 30 січня 2019 року у справі № 922/3013/18 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» відмовлено, встановлено наступні висновки:
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що відповідно до порядків № 20, 256, 493 механізм і строки розрахунків здійснюються так:
не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення;
органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби;
отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків;
головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.
Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються безпосередньо порядками № 20, 256, 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
З аналізу вказаних положень вбачається, що державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами.
З огляду на вищенаведені норми та умови спільних протокольних рішень позивач не довів порушення відповідачем як головним розпорядником коштів установлених саме для нього строків здійснення розрахунків з постачальником, а також не підтвердив, що грошові кошти у вигляді державної субвенції на відшкодування витрат, пов язаних з наданням пільг, які надходили на рахунок Управління, перераховувались на рахунок постачальника з порушенням п ятиденного строку з дня отримання від місцевого бюджету суми субвенцій для здійснення відповідних видатків.»
Такі висновки повністю відтворюються в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 ('https://reyestr.court.gov.ua/Review/86206223').
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Господарського кодексу України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є зокрема надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.
Так, 26.12.2017 було підписано Спільне протокольне рішення № 4689 на загальну суму 866 362 000,00 грн., з яких 836 362 000,00 гри. саме по Договору від 12.04.2017 № 17-220- Н, на виконання постанови КМУ від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій». Порядок №20 втратив чинність з 01.01.2018 на підставі постанов КМУ від 08.11.2017 № 951.
Фінансування відбулось в січні лютому 2018 року на підставі Порядку № 256.
Відповідно до п. 8 Порядку № 256 отримані місцевими бюджетами суми субвенцій в межах отриманих коштів за відповідним видом послуг (витрат) перераховуються протягом двох операційних днів на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків.
Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів в межах отриманих коштів за відповідним видом послуг (витрат) здійснюють протягом двох операційних днів розрахунки з підприємствами, установами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги, і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату зокрема природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання).
Призначення платежу в платіжних дорученнях від 30.01.2018 №4, від 31.01.2018 № 8, від 31.01.2018 №12, від 31.01.2018 №16, від 31.01.2018 №20, від 31.01.2018 №24, від 31.01.2018 №28, від 31.01.2018 №32, від 31.01.2018 №40, від 31.01.2018 №44, від 02.02.2018 № 48, від 07.02.2018 № 52, виглядало наступним чином:
«Проведення розрах. за механізмом, затвердж.пост.від 04.03.02р. №256(зі змінами), по дог.№17-220-Н від 12.04.17р., ПДВ»
Як вбачається із зазначеного, в призначеннях платежу відсутній період реалізації природного газу.
Загалом за період дії договору від 12.04.2017 № 17-220-Н відповідно до Порядку № 256 було перераховано 410 407 386,01 грн., інша частина коштів надійшла за алгоритмом розподілу з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання в розмірі 476 428 982,91 грн.
Зокрема, якщо досліджувати акти приймання-передачі природного газу за договором від 12.04.2017 № 17-220-Н за період квітень - вересень 2017 року, то вбачається, що зазначений обсяг природного газу є суцільним без розмежування категорій споживачів природного газу, способів обліку такого природного газу (лічильники чи норми споживання) та джерел оплати (за рахунок державних субвенцій чи Алгаритму).
Таким чином, відсутня будь-яка правова можливість у встановленні кінцевих строків оплат за конкретний період постачання природного газу, оскільки неможливо виокремити суми, які надійшли за Порядком № 256 та за Алгоритмом.
Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, що викладені в постанові від 16.10.2020 по справі № 903/918/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92673887), яка відкрита за позовною заявою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Підприємство теплових мереж «Ковельтепло» про стягнення 650 599, 92 грн., з яких 315 062, 24 грн. пені, 166 498, 77 грн. - 3% річних та 169 038, 91 грн. інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем, як теплопостачальною організацією, грошового зобов`язання щодо своєчасного розрахунку з позивачем за поставлений природний газ:
« 33. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звертає увагу судів, що виходячи із предмета та підстав позову щодо стягнення з теплопостачальної організації пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із простроченням в оплаті вартості поставки природного газу на користь гарантованого постачальника, а також з урахуванням особливостей правового регулювання спірних правовідносин відповідно до статей 19, 19-1 Закону України «Про теплопостачання», статей 11-13 Закону України «Про ринок природного газу». Порядків №20, №217, №256, №483, до предмета доказування у таких спорах входять такі обставини: яку частину оплати за придбаний природний газ у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; який розмір вартості поставки газу погашено у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком №20 та Порядком №483, шляхом підписання спільних протокольних рішень; чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення відповідно до умов спільних протокольних рішень; чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання - передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.»
Неможливість виокремлення коштів сплачених за рахунок бюджету від коштів сплачених за Алгоритмом, та як наслідок неможливість проведення розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних, знайшло своє відображення у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 17.11.2020 по справі № 907/516/19, відкритій за позовною заявою АТ «НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Закарпатгаз Збут» про стягнення 118 973 126, 96 грн.
З аналізу вказаних положень слідує, що держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020у справі № 917/536/19.
Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов 'язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши СПР, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків. Цей правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18.
Наведені висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18 (пункти 6.23, 6.24) викладені правові висновки, що для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених СПР, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання СПР, та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.
Так, у справі, що розглядається, суди встановили, що лише частина спожитого газу споживалася пільговиками та підлягала оплаті за СПР, інша частина коштів сплачувалася Товариством через розподільчий рахунок із спеціальним режимом використання.
Разом з цим, у касаційній скарзі Скаржник не посилається на конкретні не досліджені судами докази, які б дозволяли розмежувати здійснені Товариством оплати, встановити періоди порушення строків оплати і підтвердити здійснені у поданому Позивачем розрахунку обчислення. Натомість, у відзиві на касаційну скаргу (пункт 5.5) Відповідач послався на те, що під час підписання спільних протокольних рішень не було визначено конкретних місяців, за які передбачається перерахування коштів за природний газ, що не спростовано та не заперечено Позивачем, у тому числі в судовому засіданні в суді касаційної інстанції. Отже, на відповідні докази, наявні в матеріалах справи, які були надані судам, однак ними не враховані, та які давали можливість виокремити періоди, за які здійснювалися розрахунки за Договором, Позивач не послався.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно, за зобов`язаннями по сплаті вартості природного газу в Порядку № 256 строк, який встановлений законом не був порушений.
Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь- який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Відповідно до статей 251, 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.
З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат.
Аналогічний підхід також застосовується і до стягнення трьох відсотків річних, де необхідно також розуміти виникнення права вимоги.
Із зазначеного виходить, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків, що одним із ключових факторів для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є визначення виникнення права вимоги на прострочену суму заборгованості. Однак, як вже було зазначено вище, оскільки за рахунок Державного бюджету кошти в розмірі 410 407 386,01 грн. надходили без зазначення конкретного періоду виникнення зобов`язання, об`єктивно є неможливим визначення момент настання права вимоги по сплаті іншої частини в розмірі 476 428 982,91 грн., що були сплачені за рахунок Алгоритму.
Позивач у своїй апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що у Відповідача була відсутня можливість впливати на порядок , строки і розмір розрахунків з Позивачем за природний газ згідно алгоритму розподілу коштів.
Однак, оскаржуване рішення суду не містить жодних подібних обставин. Навпаки, суд прийняв до уваги той факт, що відсутність зазначеного призначення платежу та вказівки на місяць розрахунку за природний газ за Порядком № 256 не дає можливості визначити період прострочення розрахунку за Алгоритмом.
Судом досліджено наявні у справі докази, про що зазначено в оскаржуваному рішенні, що спростовує доводи апелянта про прийняття рішення без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/10884/18.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

                                             ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/10884/18 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 у справі №910/10884/18 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/10884/18 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

          Повний текст постанови підписано 22.07.2021    

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                Ю.Б. Михальська