ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1319/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/199/21 Категорія: 304070000 	Романенко В. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 липня 2021 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2021 року (повний текст виготовлено 30 квітня 2021 року) у справі за позовом Комунального підприємства «Черкасиводоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за водопостачання та водовідведення, -

в с т а н о в и в :

В січні 2021 року Комунальне підприємство «Черкасиводоканал» (далі - КП «Черкасиводоканал») звернулось до суду з вказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи його тим, що підприємство надає населенню міста Черкаси послуги з водопостачання та водовідведення, у тому числі й щодо квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до актів приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Веста++» та Витягів ДРРПНМ квартира за адресою АДРЕСА_2 на праві власності до 06.08.2020 належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (по Ѕ частці).
За період з 01.10.2019 до 05.08.2020 утворилась заборгованість за послугами з водопостачання та водовідведення в розмірі 3076,40 грн., яку позивач просив стягнути солідарно із відповідачів в примусовому порядку.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2021 року позов задоволено повністю. 
При цьому, суд виходив із доведеності позовних вимог, так як за заявлений позивачем період відповідачі були власниками квартири, а тому зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги без необхідності укладення договору про надання таких послуг.
Рішення оскаржено в апеляційному порядку відповідачкою ОСОБА_1 , яка вважає його незаконним та необґрунтованим за таких міркувань.
У позивача був укладений договір з матір`ю скаржниці, на момент прийняття спадщини вона проживала та сплачувала комунальні послуги за іншою адресою.
ОСОБА_1 не проживала квартирі АДРЕСА_1 , не користувалась житлово-комунальними послугами, не зареєстрована за вказаною адресою, тому не повинна оплачувати послуги з водопостачання та водовідведення.
Нарахування оплати за надані послуги відбувалось із розрахунку на 1 особу, тобто на її брата ОСОБА_2 , який фактично і був споживачем цих послуг, тому він і повинен їх сплачувати. Володіння майном не є підставою для стягнення заборгованості за послуги, які апелянтка не споживала.
Посилаючись на такі аргументи, ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
КП «Черкасиводоканал» у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами відповідачки з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін як законне та правильне.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Сторонами визнається та не заперечується, що КП «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради надає населенню міста Черкаси послуги з водопостачання та водовідведення відповідно до законодавства України, що регулює відносини, які виникають між виконавцями житлово-комунальних послуг та їх споживачами. Плата за комунальні послуги, в тому числі водопостачання, нараховується щомісячно, а її розмір розраховується за затвердженими в установленому порядку тарифами та відповідно до показань приладів обліку або за встановленими нормами.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачів як із співвласників квартири в солідарному порядку заборгованість, яка утворилась у зв`язку з несплатою наданих позивачем послуг з водовідведення та водопостачання за період з 01.10.2019 до 05.08.2020 в розмірі 3076,40 грн.
Як встановлено з матеріалів справи, а саме, із витягу № 254114830, сформованого суддею Соснівського районного суду м. Черкаси Романенко В.А. 23.04.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 60-66), за заявлений позивачем період з 01.10.2019 та до 06.08.2020 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були власниками по Ѕ частини квартири за адресою АДРЕСА_2 . 
Зі змісту відповіді відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 25.01.2021, вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 , з 14.08.2019 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , тобто за іншою адресою. ОСОБА_2 знятий з реєстрації 07.09.2020 за адресою: АДРЕСА_2 .
Однак встановлено, що за період з 01.10.2019 до 05.08.2020, за який виникла заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, відповідачі були співвласниками квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.
Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (стаття 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») .
Відповідно до норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з централізованого водопостачання та водовідведення віднесено до комунальних.
Згідно із ст. 1 цього Закону України (в редакції чинній з 01.10.2019 та до 17.03.2020 - п. 10 ст. 1 Закону, а з 18.03.2020 - п. 13 ст. 1 Закону) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - це індивідуальний або колективний споживач. 
Відповідно до п. 6 ст. 1 цього Закону України індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. 
Таким чином, в розумінні вказаного Закону, під терміном «споживач житлово-комунальних послуг» мається на увазі не лише особа, яка фактично користується житлово-комунальними послугами, а ще і власник, який володіє нерухомим майном, до якого підключені та надаються такі послуги. 
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
За змістом ст. ст. 67-68, 162 ЖК України, наймач чи власник житла зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги по затвердженим тарифам. Плата за комунальні послуги вноситься щомісячно.
Отже, послання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що вона не проживала за заявлений позивачем період у квартирі, не споживала житлово-комунальні послуги, не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки ця обставина не позбавляє її обов`язку як співвласника утримувати об`єкт своєї власності, в тому числі оплачувати комунальні послуги.
Доводи апеляційної скарги в цілому ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачкою терміну «споживач» в контексті Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що призвело до хибного розуміння підстав виникнення обов`язку з утримання належного їй на праві власності об`єкту нерухомості.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні обґрунтовано зазначив, що факт відсутності реєстрації відповідачки ОСОБА_1 у квартирі, яка належала їй на праві власності, не звільняє останню як власницю квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем КП «Черкасиводоканал».
При цьому, суд правильно послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 02.04.2020 у справі № 757/29813/17-ц та від 25.06.2020 у справі 520/16591/16-ц, відповідно до якої не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, так само як і факт відсутності реєстрації особи в квартирі не звільняє її, як власника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.
Також встановлено, що договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення між КП «Черкасиводоканал» Черкаської міської та відповідачами не укладався, однак неукладення договору не виключає можливість стягнення з відповідачів на користь позивача вартості фактично отриманих послуг і не може бути підставою для звільнення споживачів ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) від оплати цих послуг.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Будь-яких належних та допустимих доказів щодо спростування розрахунку позивача щодо розміру заборгованості з оплати наданих послуг з водовідведення та водопостачання у силу ст. 81 ЦПК України відповідачами не надано, як і не заперечується факт невнесення оплати за вказані житлово-комунальні послуги.
Таким чином, судом першої інстанції повно та всебічно встановлені обставини у справі, їм надана правильна нормативно-правова оцінка, у зв`язку з чим суд дійшов вірного висновку про наявність непогашеної заборгованості перед КП «Черкасиводоканал» за послуги з водопостачання та водовідведення, яка підлягає до стягнення із відповідачів як співвласників квартири, незалежно від факту їх проживання у цій квартирі.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а у її задоволенні необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді