Номер провадження: 22-ц/813/5946/21 
Номер справи місцевого суду: 520/792/19
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.08.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/792/19
Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/5946/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 ,
- відповідач - ОСОБА_2 ,
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Літвінової І. А. 12 листопада 2020 року, повний текст рішення складений 26 листопада 2020 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу майна подружжя на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.11.1997 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час спільного сімейного життя ТОВ «МАРІН ІНВЕСТ» придбало для їх сім`ї квартиру АДРЕСА_1 . За відповідачем зареєстроване право власності на вищевказану квартиру. Оскільки подружнє життя не склалося, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Упродовж тривалого часу позивачка намагалась домовитися з відповідачем про поділ спільно набутої квартири. Однак, відповідач на це не погоджувався. Оскільки договір купівлі-продажу оформлено на відповідача, хоча зазначена квартира є спільним майном і придбана за час перебування у шлюбі, позивач вимушена звернутися за захистом своїх прав до суду (Т. 1, а. с. 1 - 4).

2.2 Позиція відповідача, інших учасників справи в суді першої інстанції

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не скористались правом надання відзиву, пояснень на позовну заяву. Відзив, пояснення на позовну заяву не надійшли.

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12.11.2020 року відмовлено у задоволені вищевказаногопозову ОСОБА_1 .
Рішення суду обґрунтовано тим, що спірна квартира в результаті відселення мешканців аварійної квартири на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 257 від 29.06.2005 р. була придбана за кошти ТОВ «МАРИН ІНВЕСТ» у приватну власність однієї особи - відповідача ОСОБА_2 . Тому, не має правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділу цієї квартири та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири (Т. 1, а. с. 222 -224).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 12.11.2020 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) помилковими є висновки суду, що квартира була придбана не в інтересах подружжя, а виключно в інтересах відповідача ОСОБА_2 ; 2) ОСОБА_1 надавала свою згоду ОСОБА_4 на укладання договору купівлі-продажу квартири, що підтверджується копією заяви від 28.11.2006 року, яка надана до суду апеляційної інстанції; 3) поликовим є посилання суду першої інстанції, що ОСОБА_1 діє тільки в своїх інтересах, оскільки інтерес ОСОБА_3 на частину квартири за АДРЕСА_1 (титульне право) визначено у додатку до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 257 від 29.06.2005 року, де ОСОБА_3 зазначений як особа яка підлягає відселенню із наданням іншого житла (Т. 1, а. с. 229 - 231).

2.5 Позиція відповідача в апеляційному суді

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не скористались правом надання відзиву, пояснень на апеляційну скаргу. Відзиву, пояснень на апеляційну скаргу не надали.

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.01.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 12.11.2020 року (Т. 2, а. с. 6).
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи (Т. 2, а. с. 7). 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 повернулося до суду з приміткою пошти - «за закінченням встановленого строку зберігання, адресат відсутній» (Т. 2, а. с. 10 - 11). 
Після отримання апеляційним судом з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС в Одеській області актуальних відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було повторно направлено ОСОБА_2 (Т. 2, а. с. 16).
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося до суду з приміткою пошти - «отримано 16.04.2021 року» (Т. 2, а. с. 17).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.06.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (Т. 2, а. с. 19).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів. 
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини. 
Дана справа за предметом позову (поділ майна подружжя) може бути розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1   не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

З 21.11.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 28.01.2016 року.
29.06.2005 р. Виконавчий комітет Одеської міської ради прийняв рішення № 257 «Про надання дозволу ТОВ «МАРИН ІНВЕСТ» на будівництво громадсько-офісного комплексу з об`єктами обслуговування на кварталі в межах Польського спуску, Митної площі, Деволаніського спуску, вул. Грецькій». У п. 2.3. рішення вказано «надати громадянам, які підлягають виселенню з будинків, що підлягають знесенню, інше благоустроєне жиле приміщення, згідно зі списком (додаток 1). Згідно Додатку 1, який додано до Рішення - у квартирі АДРЕСА_2 на момент прийняття Рішення були зареєстровані: - ОСОБА_5 , 1949 р.н. - основний квартиронаймач; - ОСОБА_6 , 1949 р.н., - чоловік; - ОСОБА_7 , 1969 р.н., - син; - ОСОБА_2 , 1974 р.н., - син; - ОСОБА_3 , 1998 р.н., - онук. Квартира є 2-ох кімнатною, 23,85 кв.м., неприватизована, аварійна, цим особам підлягає для виділення під відселення дві квартири - 1 та 2 кімнатні. Тобто спірна квартира була видана сім`ї ОСОБА_3 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири здійснено за - 410 540 грн., які продавці одержали від ТОВ «МАРИН ІНВЕСТ» в рахунок виконання зобов`язань, передбачених рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 257 від 29.06.2005 р..
В тексті Договору відсутні відомості про те, що квартира придбавається у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_3 . Також в тексті Договору відсутні відомості про те, що жінка (позивачка) надає згоду на укладання Договору в інтересах подружжя. Позивачка не надала суду доказів того, що вона надавала нотаріально посвідчену згоду на укладання Договору купівлі-продажу квартири в інтересах подружжя.
Право приватної власності відповідача на вказану квартиру підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.12.2006 року.
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію за вих. № 447 від 14.02.2019 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно проживають та зареєстровані в АДРЕСА_1 .
Згідно звіту про визначення ринкової вартості житлової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 04.03.2019 року, ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме - житлової двокімнатної квартири складає - 699 494, 00 грн..

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на Ѕ частину квартири та відмовлених у задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржується. Тому, законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. ч. 1, 2 , 4 ст. 10 ЦПК України).
У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Згідно зі ст. 60 СК України спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї.
Згідно зі ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення, має бути нотаріально посвідчена.
Приписами статті 69 СК України закріплено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто права на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Статтею 70 СК України передбачено порядок та способи визначення часток дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зміст права власності, яке полягає у володінні, користуванні та розпорядженні майном, визначено у ст. ст. 62, 317 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 263/240/16-ц (провадження № 61-14182св18).
Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1) час набуття майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 21.11.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 28.01.2016.
Виконавчий комітет Одеської міської ради прийняв рішення № 257 «Про надання дозволу ТОВ «МАРИН ІНВЕСТ» на будівництво громадсько-офісного комплексу з об`єктами обслуговування на кварталі в межах Польського спуску, Митної площі, Деволаніського спуску, вул. Грецькій». 
У п. 2.3. рішення вказано «надати громадянам, які підлягають виселенню з будинків, що підлягають знесенню, інше благоустроєне жиле приміщення, згідно зі списком (додаток 1).
Згідно Додатку 1, який додано до Рішення - у квартирі АДРЕСА_2 на момент прийняття Рішення були зареєстровані: 1) ОСОБА_5 , 1949 р.н., - основний квартиронаймач; 2) ОСОБА_6 , 1949 р.н., - чоловік; 3) ОСОБА_7 , 1969 р.н., - син; 4) ОСОБА_2 , 1974 р.н., - син; 5) ОСОБА_3 , 1998 р.н., - онук. Квартира 2-ох кімнатна, 23,85 кв.м., неприватизована, аварійна, цим особам підлягає для виділення під відселення дві квартири - 1 та 
2 кімнатні. Спірна квартира була видана сім`ї ОСОБА_3 .
Відомостей про те, що ОСОБА_1 була внесена до списку осіб, які підлягають відселенню, позивачка не надала.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири здійснено за - 410 540 грн., які продавці одержали від ТОВ «МАРИН ІНВЕСТ» в рахунок виконання зобов`язань, передбачених рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 257 від 29.06.2005 р.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
На підставі вищевикладеного можливо дійти до висновку, спірна квартира - придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за кошти ТОВ «МАРИН ІНВЕСТ» в рахунок виконання зобов`язань, передбачених рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 257 від 29.06.2005 р., тобто подружжя не витрачало власні кошти на придбання спірної кварти.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя та те, що спірна квартира була придбана у власність тільки завдяки тому, що мало місце відселення мешканців аварійного будинку, зокрема мешканців квартири АДРЕСА_2 .
Однак, статтею 25 КпШС України передбачено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, а також статтею 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З наведеного виходить, що позивачка ОСОБА_1 не позбавлена можливості на звернення до суду за захистом своїх прав щодо визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Щодо доводів апелянта, що ОСОБА_1 надавала свою згоду ОСОБА_4 на укладання договору купівлі-продажу квартири, що підтверджується копією заяви від 28.11.2006 року, яка надана до суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
У пункті 3 ст. 367 ЦПК України, визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.
Верховний Суд у постанові від 13.01.2021 року у справі № 264/949/19, роз`яснив, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.
ОСОБА_1 обґрунтовує неможливість подання доказу, а саме заяви про надання згоди ОСОБА_2 на укладання договору купівлі-продажу квартири, своєю некомпетентністю у питанні про складання нотаріально посвідчених договорів.
Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не доведено неможливість подання вищевказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.
Судом першої інстанції встановлено, що зміст вступної та резолютивної частин позовної заяви не містять посилань про те, що ОСОБА_1 представляє інтереси сина.
На час звернення ОСОБА_1 у 2019 році із зазначеним позовом ОСОБА_3 вже виповнилось 20 років, а тому посилання апелянта, що вона діяла інтересах свого сина не заслуговують на увагу. По-перше, нормами чинного ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав представництва. Оскільки ОСОБА_3 вже є повнолітнім, то представництво здійснюється на підставі довіреності, яка відсутня в матеріалах справи. По-друге, у даній категорії справ розглядається питання щодо майна подружжя.
ОСОБА_3 , як повнолітня, дієздатна особа, якщо вважає, що його права порушені також не позбавлений можливості на звернення до суду з відповідним позовом за захистом свої прав.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1  відсутні.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 листопада 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе