П О С Т А Н О В А
                                   І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
20 серпня 2021року                                                                                        м. Київ
 
Справа № 2-672/10
Провадження: № 22-ц/824/10393/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.,
секретар Івасенко І.А.
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року, постановлену  під головуванням судді Таран Н.Г.,
за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Каховського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
                                                 в с т а н о в и в :
 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) Каховського ВДВС Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса). Вимоги скарги мотивовані тим, що 30.11.2010 року у справі № 2-672/10 Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 37 753,60 долларів США кредитної заборгованості. Постановою державного виконавця Каховського міськрайонного управління юстиції Херсонської області серії АЕ № 629510 від 27.01.2011 року, у рамках виконавчого провадження № 24003120, накладено арешт та заборону відчуження всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 . За повідомленням Каховського ВДВС Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) державним виконавцем завершене виконавче провадження та виконавчий лист повернуто стягувачу з підстав, передбачених п.7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на час прийняття рішення). Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.02.2020 року все належне йому, ОСОБА_1 , майно перебуває під забороною відчуження (арештом) на підставі постанови державного виконавця Каховського міськрайонного управління юстиції  Херсонської області серії АЕ № 629510 від 27 січня 2011 року. У березні 2021 року він звернувся зі скаргою до начальника Каховського МВ ДВС, на яку отримав відповідь №7808 від 18 березня 2021 року з роз`ясненням питань щодо застосування законодавства з примусового виконання судових рішень, якою його скарга  фактично не була вирішена у спосіб, передбачений законом. Вважає що не вирішення державним виконавцем питання про зняття арешту з майцна під час завершення виконавчого провадження, у тому числі, повернення виконавчих документів без виконання з різних підстав, є протиправним і таким, що суперечить вимогам законодавства та порушує права боржника. Вказував, що державний виконавець згідно положень  Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року повинен був винести постанову про зняття арешту з майна боржника, однак до теперішнього часу арешт з його майна не знятий. На підставі викладеного просив суд: визнати неправомірними дії (бездіяльність) Каховського ВДВС Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) по розгляду його, ОСОБА_1 , скарги про зняття арешту з майна, накладеного постановою державного виконавця Каховського міськрайонного управління юстиції Херсонської області серії АЕ № 629510 від 27.01.2011 року, у рамках виконавчого провадження № 24003120; зобов`язати Каховський ВДВС Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса)скасувати арешт з майна, накладений постановою державного виконавця Каховського міськрайонного управління юстиції Херсонської області серії АЕ № 629510 від 27.01.2011 року у рамках виконавчого провадження № 24003120 та виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення скарги на дії (бездіяльність) Каховського ВДВС Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що на теперішній час діє Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII. Предметом оскарження у поданій скарзі визначалася тривала бездіяльність Каховського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не вирішення питання про зняття арешту з майна з часу повернення виконавчого документа стягувачу (з жовтня 2012 року) по день звернення зі скаргою. Частиною 2 статті 50 Закону № 606-XIV від 21 квітня 1999 року передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.Відповідно до п.7 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIVвиконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа чи майно  боржника,  розшук  яких здійснювався органами внутрішніх справ,  не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. На підтвердження порушення прав сторони у виконавчому провадженні він надав суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 лютого 2020 року, копію скарги до Каховського ВДВС Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) та копії відповідей МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 лютого та 18 березня 2021 року. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», суб`єкт оскарження надав відповідь у спосіб, не визначений вказаним законом, а саме: на підставі Закону України «Про звернення громадян». Також вказав, що за повідомленням Каховського ВДВС Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) та копії відповідей МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавче провадження № 24003120 є знищеним за спливом строків зберігання.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
16 серпня 2021 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1   про розгляд справи у його відсутність.
За наведених підстав, колегія суддів відповідно  до частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку  про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,30.11.2010 року у справі № 2-672/10 Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 37753,60 долларів США кредитної заборгованості.
Постановою державного виконавця Каховського міськрайонного управління юстиції Херсонської області серії АЕ № 629510 від 27.01.2011 року, у рамках виконавчого провадження № 24003120, накладено арешт та заборону відчуження всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 .
За повідомленням Каховського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), державним виконавцем завершене виконавче провадження та повернуто виконавчий лист стягувачу з підстав, передбачених п.7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на час прийняття рішення).
Листом начальника відділу Каховського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 18.03.2021 року № 146-32/7808 роз`яснено підстави для зняття арешту відповідно до пункту 15 розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень.
Відмовляючи у задоволення скарги, суд першої інстанції виходив із того, що   ОСОБА_4 не було надано переконливих доказів на підтвердження неправомірної бездіяльності Каховського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Ураховуючи, що  ЗУ «Про виконаче провадження» на час повернення виконавчого листа стягувачу не покладав обов`язку на державного виконавця зняти арешт з майна боржника за невиконаним рішенням суду, у Каховського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) при зверненні ОСОБА_1 зі скаргою  були відсутні підстави для зняття арешту з належного йому майна.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, який діяв на час повернення виконавчого документа стягувачеві, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Відповідно до статті 49 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках.
Дана норма права не передбачалатакого випадку, як закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.
Згідно із частинами 1, 2 статті 50 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року у разі закінчення   виконавчого провадження   (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та   проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який   його   видав,   арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться   інші   дії,   необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Отже, Законом України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року не було передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу не має наслідком закінчення виконавчого провадження.
05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, який підлягає до застосуванняу справі, також не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року усправі № 137/1649/17  зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
У постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г сказано, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року усправі № 263/1468/17 зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».
Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09.
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що в рамках виконавчого провадження № 24003120 як на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, так і на теперішній час у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про зняття арешту з майна боржника, оскільки виконавче провадження не є закінченим, рішення суду до теперішнього часу є невиконаним, що заявником не оспорюється,  а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні скарги.
Доводи апеляційної скарги про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав є підставою для відновлення знищеного виконавчого провадження та зняття арешту з майна зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження. 
Доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем було порушено вимоги закону при надані відповіді в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», не можуть бути підставою для визнання неправомірними дій Коховського міськрайонного відділу ДВС по розгляду скарги ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.
Окрім того, згідно статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.
Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.
Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби. Державна виконавча служба України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі.
Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».
З аналізу наведеної норми слідує, що начальнику відділу, якому подана, за відповідних підстав має право розглянути скаргу та надати відповідь в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в скарзі, аргументи якої знайшли належну оцінку в ухвалі суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За наведених підстав, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2021 рокузалишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   

Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         А.А. Пікуль

           І.В. Іванова