ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3127/21 Справа № 208/2714/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скиба С. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, –

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява, мотивована тим, що 12.09.2012 року ОСОБА_2 отримав у нього в позику 4 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути через один місяць, тобто до 12.10.2012 року. Відповідач своїх зобов`язань у повному обсязі не виконав, на неодноразові вимоги про повернення боргу відповідач не реагує. Неодноразово поштою він особисто надсилав відповідачу вимоги про повернення боргу, але ці вимоги поверталися назад з відміткою про неотримання. 25.02.2019 року відповідач частково сплатив суму боргу, перерахував на його платіжну картку 500,00 грн. Реквізити свого рахунку у банку повідомляв відповідачу раніше, оскільки є фізичною особою-підприємцем. Відповідач неодноразово визнавав свій борг, обіцяв його повернути, але свої зобов`язання за розпискою не виконував.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 12.09.2012 року в розмірі 106 853,86 грн. та проценти від суми позики в розмірі 31 281,73 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23.11.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача – без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 12.09.2012 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 в позику 4 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути через один місяць у строк до 12.10.2012 року, що підтверджується копією розписки (а.с.6), оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.115).

Постановою Дніпровського відділення поліції Дніпродзержинського відділу поліції Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області від 30.12.2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120150407900001755 від 09.09.2015 року за заявою ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_2 за ч.1 ст. 190 КК України 2001 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.91).

З виписки по особовим рахункам від 25.02.2019 року, наданої АТ “Сведбанк” встановлено, що 25.02.2019 року було проведено платіж на картковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі 500,00 грн., призначення платежу: оплата боргу згідно розписки від 12.09.2012 року, платник ОСОБА_2 (а.с.62).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, при цьому суд не вбачав поважних причин пропуску позовної давності.

Крім того, суд не прийняв до уваги як належний доказ в підтвердження переривання строку позовної давності виписку по особовим рахункам, якою 25.02.2019 року було проведено платіж на картковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі 500,00 грн., де платником зазначено ОСОБА_2 , оскільки інших доказів, зокрема, касові документи, квитанції, на яких був би підпис відповідача суду не надано. Відповідач заперечував проти того, що сплачував частину боргу позивачу. Тому, суд вважав, що позивачем не доведено погашення частини боргу саме відповідачем.

Також, суд вважав, що подання 10.09.2015 року позивачем аналогічного позову до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, який ухвалою суду від 10.09.2015 року був повернутий позивачу для подання до належного суду у зв`язку з його непідсудністю вказаному суду не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки позивачу був відомий порядок звернення до суду, роз`яснено до якого саме суду необхідно звернутися за захистом його цивільного права, що позивачем не було зроблено у строк, передбачений статтею 257 ЦК України 2003 року і доказів поважності причин пропущення позовної давності позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей та його укладення у належній формі може бути підтверджено розпискою позичальника.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статті 611 ЦК України).

Як правильно установлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що 12.09.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, оформлений письмовою розпискою, згідно якої позивач надав відповідачу в борг 4 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 12.10.2012 року, проте сума боргу у встановлений строк відповідачем не повернута.

Наявність між сторонами договірних зобов`язань підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки (а.с.115).

Таким чином, судом встановлено факт порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, проте вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Як убачається з матеріалів справи, 12.06.2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду першої інстанції заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності (а.с.75-78).

Судом апеляційної інстанції установлено, що право вимоги про повернення боргу у позивача виникло 13.10.2012 року, а з позовом він звернувся лише 22.04.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, який закінчився 13.10.2015 року.

Доводи позивача в обґрунтування наявності поважних причин пропуску строку позовної давності про те, що він сподівався на вирішення питання під час розслідування кримінальної справи та в грудні 2015 року дізнався з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи відносно відповідача, не приймаються до уваги, оскільки колегія суддів вважає такі причини пропуску строку позовної давності не поважними.

Колегія суддів звертає увагу, що наявність кримінальної справи не перешкоджало позивачу звернутися до суду у встановлений законом строк.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що згідно виписки по особовим рахункам, 25.02.2019 року відповідачем було здійснено платіж на картковий рахунок позивача в розмірі 500,00 грн., що відповідно до частини першої статті 264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки як було установлено, право вимоги про повернення боргу у позивача виникло 13.10.2012 року, трирічний строк позовної давності закінчився 13.10.2015 року.

Також, колегія суддів відхиляє доводи позивача про переривання строку позовної давності шляхом подання 10.09.2015 року аналогічного позову до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, який ухвалою суду від 10.09.2015 року був повернутий позивачу для подання до належного суду у зв`язку з його непідсудністю вказаному суду.

Перебіг позовної давності, шляхом пред`явлення позову, може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то позовна давність не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-895цс15 та від 24.05.2017 року по справі № 6-1763цс16.

Крім того, позивач з моменту виникнення у нього права вимоги про повернення боргу (13.10.2012 року), не звернувся в межах строку позовної давності до відповідача (не направив) з вимогою про повернення боргу, такі докази в матеріалах справи відсутні, а направив таку вимогу тільки 29.12.2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Згідно частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко