ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1282/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/10438/20 Категорія: 310000000  	Позарецька С. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       15 липня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І.
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його фактична дружина ОСОБА_2 . Після її смерті залишилось спадкове майно – однокімнатна квартира, загальною площею 33,3кв.м., яка належала їй на праві власності за договором дарування від 04.05.2005р. і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились в 1995 році, постійно спілкувались та підтримували стосунки. У неї не було сім`ї і в жовтні 2008р. він запропонував ОСОБА_2 переїхати проживати до нього додому ( АДРЕСА_2 ). Вона погодилась на переїзд, оскільки вони мали спільні взаємні почуття один до одного, хотіли сімейного затишку та прагнули створити сім`ю. З цього часу почали проживати однією сім`єю, як подружжя. У період 2008-2020р.р. вони проживали однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_3 , в якій він проживає і на даний час.
В період часу сімейного життя, позивач працював на автомийці та отримував зарплату, а ОСОБА_2 в основному працювала оператором на сезонних роботах з переробки овочів та стабільного заробітку не мала. Спільний бюджет витрачали на придбання харчування, одягу, оплату комунальних послуг, спільний відпочинок. Разом придбали побутову техніку, меблі, разом робили ремонт у квартирі. Крім того, у 2019р. вирішити здавати в оренду квартиру, що належить ОСОБА_2 , про що свідчить договір оренди.
23.02.2020 р. стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився і вона була госпіталізована до лікарні, де проходила лікування до 03.04.2020 р. Весь цей час позивач допомагав їй, підтримував морально і матеріально (купував ліки, медобладнання), але ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла.
Після її смерті позивач здійснював організацію проведення поховання. Отже, вважає, що він проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю, вели спільно господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один одним. Після смерті ОСОБА_2 позивач не може оформити спадщину, оскільки відсутні підтвердження їхнього спільного проживання як чоловіка та жінки. Отже, встановлення цього факту необхідне позивачу для отримання спадщини.
Просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з жовтня 2008 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути з відповідача судовий збір.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що судом не встановлено обставин, за яких слід вважати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час відкриття спадщини після смерті останньої, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Так, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що протягом часу лікування ОСОБА_2 , він купував для неї ліки та медпрепарати, оскільки крім фіскальних чеків, що надані до суду, відсутні підтвердження лікаря про призначення таких ліків та медпрепаратів, яких потребувала ОСОБА_2 .
Крім того, не є належним та допустимим доказом факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, - договір оренди квартири, датований 30.04.2019 р. та договір оренди нерухомого майна – квартири від 27.02.2019 р., враховуючи норми ст. 1264 ЦК України. Фотознімки, що долучені до позовної заяви та оглянуті в судовому засіданні, стосуються лише подій 2019-2020 р., але не п`ятирічного періоду до часу відкриття спадщини.
Судом звернуто увагу, що також не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про те, що він та ОСОБА_2 мали спільний бюджет (придбавали побутову техніку, меблі тощо). Слід зазначити, що показання свідків також не доводять факту їхнього проживання протягом тривалого часу. Відсутні докази і того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у інших шлюбах, що виключає можливість встановлення факту проживання сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Посилання позивача на акт від 05.05.2020р. про підтвердження сусідами факту його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , який підписаний головою ОСББ, також не доводить обставини його проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини після смерті останньої. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, просить його скасувати та винести нову постанову, якою його позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2008 по 2020 роки, ведення ними спільного господарства та наявність спільного бюджету було встановлено показаннями свідків – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є сусідами ОСОБА_1 .
Крім того, факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність прав та обов`язків, які є характерними для сім`ї були підтверджені в суді письмовими доказами (договорами оренди квартири, договором замовлення на організацію та проведення поховання, чеками на покупку ліків).
Спільні фотографії апелянта та ОСОБА_2 дійсно стосуються лише подій 2019-2020 років, але суд не врахував, що ОСОБА_1 та його фактична дружина були людьми похилого віку, рідко фотографувались та не мали сторінок у соцмережах.
У відзиві на апеляційну скаргу Черкаська міська рада вказувала, що для визнання особи спадкоємцем четвертої черги за законом необхідно встановлення таких фактів: проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини; ведення спільного господарства зі спадкодавцем та відповідні докази цьому; наявність спільного бюджету зі спадкодавцем та відповідні докази; піклування та підтримку один одного морально і матеріально; відсутність шлюбу з іншою особою.
На підтвердження встановлення вищевказаних фактів, заявник лише зазначав, що він разом з померлою перебували у фактичних шлюбних відносинах.
При цьому, жодним доказом не було підтверджено вищевказані факти, на які посилався позивач. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; не зазначено конкретно дату та обставини, при яких ОСОБА_1 почав проживати з ОСОБА_2 ; не зазначено, яким чином вони вели спільний бюджет та господарство, адже не надано жодних підтверджуючих цього доказів.
Крім того, зазначено, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сімєю.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Черкаси померла ОСОБА_2 , про що свідчить актовий запис №1034 від 16.04.2020р.
На підставі договору дарування квартири, що посвідчений 04.05.2005 року приватним нотаріусом Лічевецькою Л.Г. (реєстр № 1622), ОСОБА_2 за життя була власником квартири АДРЕСА_1 .
Дані обставини також підтверджуються витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 06.05.2005 року, даними технічного паспорту на нерухоме майно, виданого КП ЧООБТІ.
Відповідно до акту про фактичне проживання від 05.05.2020 року у квартирі АДРЕСА_5 проживає лише ОСОБА_1 . За даними договору-замовлення №372 на організацію та проведення похорон ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 сплатив певні грошові кошти. Крім того, за даними паспорту, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації і йому 02.12.2015 року виданий відповідний паспорт.
За інформацією, що надана Другою Черкаською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду по цій справі, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини звернувся лише ОСОБА_1 . Свідоцтва про право на спадщину не видавались; за життя ОСОБА_2 заповіт не склала.
В суді першої інстанції були допитані свідки у справі.
Свідок ОСОБА_4 показав, що з 2008 року, фактично проживає у квартирі АДРЕСА_6 . ОСОБА_2 і ОСОБА_1 знає, оскільки вони разом проживали у квартирі АДРЕСА_5 ; вони проживали як чоловік та жінка, він піклувався нею, коли вона хворіла і перебувала на лікування у медзакладі, про що їй відомо зі слів ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_1 проводив ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_5 (клеїв шпалери, але коли це відбувалось, не пам`ятає); вони постійно були разом, всі вони спілкувалися як сусіди, іноді відвідували один одного.
Свідок ОСОБА_3 показав, що з кінця 2007 року проживає у квартирі АДРЕСА_7 . Оскільки сусіди, то бачились у під`їзді, на дворі і він зробив для себе висновки, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають разом. Про придбання меблів, побутової техніки йому не відомо. Зі слів ОСОБА_1 знає, що ОСОБА_2 захворіла і він її відвідував у лікарні. ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_8 , і десь два роки потому, він дізнався про смерть ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України ).
Відповідно до частини першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.
Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його   необхідно   обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Отже, для визнання фактичного подружжя сім`єю в якості доказів можуть бути свідоцтво про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, заяви, заповіти, переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права, дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними доказами у справі.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач на надав допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та померлою ОСОБА_2 під час їх спільного проживання склалися усталені стосунки, притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також взаємні права та обов`язки. Зокрема, суд першої інстанції, вказав, що, заявляючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем у період з 2008 року по 03 квітня 2020 року.
Позивачем не надано доказів про не перебування у зареєстрованому шлюбі, як самого позивача, так і ОСОБА_2 . 
Доведеність обставин спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зазначений ним період, допомога їй по господарству, наявність у нього свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та участь у її похованні, та договір оренди квартири померлої не є достатніми доказами на підтвердження факту проживання зазначених осіб однією сім`єю.
Надані фотографії також не підтверджують факт спільного проживання вказаних осіб протягом періоду зазначеного позивачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні справи суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неспроможними, оскільки суд першої інстанції урахував покази зазначених свідків, але за відсутності інших належних та допустимих доказів, зокрема письмових доказів, які б у сукупності були переконливими та достатніми на підтвердження зазначених обставин, дійшов переконливого висновку про недоведеність заявником його вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Судді: