17.08.21
22-ц/812/1579/21
Провадження № 22-ц/812/1579/21 Головуючий суду першої інстанції Кузьменко В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 серпня 2021 року             м. Миколаїв Справа 487/5408/18
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_4,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від  07 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кузьменка В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого виготовлено 17 червня 2021 року, за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» (далі - ТОВ «ФК «Паритет») , Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - Банк, ПАТ «Енергобанк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонтіївни (далі - приватний нотаріус КМНО Шевченко І.Л.), суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3  (далі - суб`єкта оціночної діяльності  ФОП ОСОБА_3 ) про визнання недійсним та скасування звіту, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечного майна, 

В С Т А Н О В И В:
       
В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який уточнила в подальшому, до ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Паритет», ПАТ «Енергобанк», приватного нотаріуса КМНО Шевченко І.Л., суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування звіту суб`єкта оціночної діяльності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечного майна.
Доводи позову обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 17 жовтня 2003 року їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,50 кв. м.
18 квітня 2008 року між нею та АБ «Енергобанк» укладено договір про іпотечний кредит № 17, за умовами якого банк надав їй кредит у розмірі 192 000 грн на строк до 05 квітня 2028 року зі сплатою 14 % річних.
22 квітня 2008 року на забезпечення виконання указаного кредитного зобов`язання між нею та Банком укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3094, відповідно до якого вона передала в іпотеку Банку вказану квартиру, з оцінкою вартості 332 012 грн.
У серпні 2018 року вона дізналася, що її квартира відчужена кредитором іншій особі. Як з`ясувалось 11 грудня 2017 року ПАТ «Енергобанк» уклало договір відступлення прав вимоги, за яким відступило належне йому право вимоги за іпотечним договором ТОВ «ФК «Паритет».
07 липня 2018 року ТОВ «ФК «Паритет» уклало з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Шевченко І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 764, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру за ціною 136 000 грн.
Вона вважає, що вартість предмета продажу була суттєво занижена, при складенні звіту суб`єктом оціночної діяльності не проводився огляд об`єкту оцінки, а тому такий звіт є недійсним.
ТОВ «ФК «Паритет» було порушено порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з тим, що їй не була надіслана письмова вимога про усунення порушення основного зобов`язання як вимагають приписи статті 35 Закону України «Про іпотеку».
У зв`язку з цим договір купівлі-продажу вказаної квартири є недійсним в силу частини 1 статті 203 ЦК України, оскільки при укладенні договору не додержано вимог Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання не менш як у тридцятиденний строк. 
Крім того при укладенні цього договору іпотекодержателем порушено принцип співмірності з огляду на те, що сума боргу за кредитним договором майже в десять разів менша ніж вартість іпотечної квартири.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним та скасувати звіт про незалежну оцінку квартири, складений 19 березня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за договором купівлі-продажу нерухомого майна - вказаної квартири; припинити право власності ОСОБА_1 на цю квартиру; визнати за нею право власності на квартиру та визнати договір купівлі-продажу квартири від 07 липня 2018 року, укладений між ТОВ «ФК «Паритет» та ОСОБА_1 , недійсним.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07 липня 2018 року, укладений між ТОВ «ФК «Паритет» та ОСОБА_1 недійсним. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень приватного нотаріуса КМНО Шевченко І.Л. щодо реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
За результатами нового розгляду рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач заявила вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. про визнання дій щодо реєстрації незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не підлягають задоволенню.
Позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_2 є похідними від вимог про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на спірну квартиру, що свідчить про їх безпідставність.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 130 від 07 липня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Паритет» та ОСОБА_1 суд першої інстанції зробив висновок, що судом встановлено обставини, які свідчать про законність дій щодо реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру, а тому вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ТОВ «ФК «Паритет» та ОСОБА_1 , відповідно до якого і виникли оспорюванні правовідносини не підлягають задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_2  оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги її позову задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не враховано та не дана відповідна оцінка щодо порушення при реалізації іпотечного майна вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Кредитором цих вимог не дотримано.
Відповідно до пункту 4.1 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань, вони не будуть виконані (виконані належним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладенні цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, а також у випадках передбачених пунктом 5.2.4 договору про іпотечний кредит.
Отже іпотекодержатель та іпотекодавець чітко погодили, що право на звернення стягнення виникає лише після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором про іпотечний кредит. При цьому кінцевий строк виконання зобов`язань встановлено сторонами не пізніше 05 квітня 2028 року. Жодних вимог, щодо дострокового погашення заборгованості позичальником не отримувалось. Отже звернення на предмет іпотеки проведене іпотекодержателем є передчасним.
Закон України «Про іпотеку» чітко розрізняє два види повідомлень, а саме, «повідомлення про порушення основного зобов`язання», передбачене статтею 35 вказаного закону та «повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу», про яке йдеться у частині 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Отже, виходячи зі змісту приписів частини 1 статті 35 та частини 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку» для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у спосіб продажу предмету іпотеки третій особі необхідним є надсилання двох повідомлень (про порушення основного зобов`язання та про намір укласти договір).
Не надіслання ТОВ «ФК «Паритет» позивачу вимоги про усунення порушення та повідомлення про намір укласти договір в порядку, встановленому приписами частини 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку», як наслідок, позбавило позивача, яка мала зареєстроване право власності на предмет іпотеки, можливості скористатися переважним правом на його купівлю, яке передбачене частиною 2 статті 38 Закону України «Про іпотеку» або реалізувати право на виконання основного зобов`язання, передбачене статтею 35 та частиною 9 статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Як вбачається зі змісту листа № 10/05/2018 року від 10 травня 2018 року, на який посилається відповідач, у ньому ТОВ «ФК «Паритет» лише констатує про наявність заборгованості за кредитним договором та зазначає про намір продажу предмета іпотеки по спливу (тридцяти) днів з моменту одержання даного повідомлення.
Наданий відповідачем лист за своїм змістом не можна вважати ані вимогою про усунення порушення (стаття 35 Закону України «Про іпотеку», ані повідомленням про продаж предмету іпотеки (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Саме лише посилання у тексті листа на статтю 38 Закону України «Про іпотеку» не свідчить про дотримання встановлених в ній вимог.
Як зазначалось у позовній заяві іпотекодавець взагалі не отримував жодних повідомлень іпотекодержателя. Лист ТОВ «Нова Пошта», на який посилається відповідач, як на підтвердження факту отримання вказаного повідомлення не містить інформації ким саме було отримано поштове відправлення, а отже жодним чином не доводить, що саме іпотекодержателем було отримано вказане поштове відправлення та не може бути прийнятий судом до уваги. Однак вказані твердження залишились поза увагою суду першої інстанції.
Також до спірних правовідносин має застосовуватись Закон України «Про іпотеку» в редакції від 23 лютого 2006 року, тобто на час укладення іпотечного договору, відповідно до якого у відповідачів були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки на основі застереження у договорі.
При укладенні договору купівлі-продажу іпотекодержателем було порушено принцип співмірності, оскільки сума простроченого боргу за кредитним договором на час відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «Паритет» складала лише 10 961 грн 51 коп., жодної іншої підтвердженої належним чином суми боргу при укладені договору не було надано, в той час як вартість квартири складає 990 206 грн, що підтверджується експертним висновком, наданим ТОВ НЦОЕ «Пи Кан» 14 вересня 2018 року.
Позовні вимоги про визнання недійсними спірного договору купівлі-продажу підлягають задоволенню з огляду на недотримання відповідачем приписів статей 35, 36, 38 Закону України «Про іпотеку», та з огляду на наявні порушення, допущені при укладенні вказаного договору купівлі-продажу. 
Згідно статті 24 Закону України «Про іпотеку» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. При реєстрації прав власності подані документи не відповідали наведеним вимогам закону.
Що стосується твердження суду першої інстанції що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а саме заявив вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав, а не про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності слід зазначити, що Позивачем, враховуючи вимоги постанови Верховного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №487/5408/18 було подано заяву про уточнення позовних вимог, якою викладено позовні вимоги в новій редакції.
Слід зазначити, що заяву про уточнення позовних вимог було подано позивачем виключно з метою реалізації процесуальних прав позивача щодо остаточного визначення способу судового захисту з урахуванням висновків викладених в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року, у справі №487/5408/18.
Однак, вказану заяву про уточнення позовних вимог та клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження безпідставно залишено судом першої інстанції без розгляду.
Крім того, оцінка нерухомого майна має здійснюватися у відповідності до Національного стандарту № 2 "Оцінка нерухомого майна" з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. За договором купівлі-продажу загальна вартість спірного нерухомого майна на підставі звіту про незалежну оцінку квартири від 19 березня 2018 року, що складено суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 становить 136 000 грн. Між тим така вартість квартири є явно заниженою, а звіт є недійсним, оскільки огляд квартири при її оцінці не проводився.
Проведення визначення вартості іпотечного майна було здійснено з порушенням норм законодавства, що призвело до необ`єктивної оцінки майна, а саме: оцінку здійснено без врахування всіх характеристик майна, без ознайомлення з майном та обстеження, а тому з визначеною сумою оцінки не можна погодитись, оскільки вона є заниженою та не відповідає дійсній вартості нерухомого майна.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнав, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. На день слухання справи від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повною мірою.
Як установив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачу належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 17 жовтня 2003 року № 3626, укладеного між ОСОБА_2 та продавцем, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Криницьким А.А., зареєстрований Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 27 січня 2004 року.
18 квітня 2008 року між АБ «Енергобанк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № 17, за умовами якого банк надав останній кредит на поліпшення житлових умов в розмірі 192 000,00 грн на строк до 05 квітня 2028 року, а ОСОБА_2 , як позичальник, зобов`язалася повернути грошові кошти зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 14 % річних.
22 квітня 2008 року на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АБ «Енергобанк» та  ОСОБА_2  укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку банку  зазначену квартиру (далі - Договір іпотеки).
Згідно з пунктом 3.2 Договору іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цих Договором, Договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим Договором та чинним законодавством. 
Звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього Договору, виконавчого напису або за рішенням суду (пункт 4.2. Договору іпотеки).
У пункті 4.3. Договору іпотеки сторонами узгоджено, що даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього Договору шляхом:
-продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Цим договором іпотекодавець уповноважує іпотекодержателя подавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу (витяги з реєстру обтяжень, довідку з Бюро технічного інвентаризації інше), сплатити всі необхідні платежі, підписати договір купівлі-продажу Предмету іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажом предмету іпотеки. У разі продажу предмету іпотеки, іпотекодавець доручає іпотекодержателю отримати грошові кошти, вручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат Іпотекодержателя та заборгованості за договором про іпотечний кредит. Якщо предмет іпотеки буде продано за суму більше, ніж сума заборгованості та витрат іпотекодержателя, залишок грошових коштів від його продажу, іпотекодержатель повертає іпотекодавцю;
-прийняття предмета у власність, в порядку визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.
Пунктом 5.1.1. Договору іпотеки визначено, що предмет іпотеки є власністю іпотекодавця і він вправі ним розпоряджатися і на нього (предмет іпотеки) може бути звернуто іпотекодержателем стягнення без жодних обмежень.
Також сторони узгодили, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатися поданними належним чином, якщо вони надіслані рекондованим листом на замовлення або доставлені особисто на адресу Сторін (пункт 8.3. Договору іпотеки).
11 грудня 2017 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Паритет» укладено договір відступлення прав вимоги № 10, за яким ПАТ «Енергобанк» відступило право вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Паритет», у тому числі до ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором.
07 липня 2018 року ТОВ «Факторингова компанія «Паритет» та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 набув у власність спірну квартиру, ціна якої за договором склала 136 000,00 грн., у той час як за висновком суб`єкта оціночної діяльності дійсна її вартість станом на вересень 2018 року становила 990 206,00 грн.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»  іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Зазначений закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Саме сторони договору з огляду на принцип свободи договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.
Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.
Згідно із частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Таким чином за змістом частини 1 статті 33 та частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Вимоги частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина 3 зазначеної статті).
Умови договору іпотеки та вимоги частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. 
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17).
В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17).
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із частиною 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати такі способи задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки :
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього ж Закону;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього ж Закону.
Згідно із частиною 5 статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.
У пункті 4.3. Договору іпотеки сторонами узгоджено, що даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього Договору шляхом:
-продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Цим договором іпотекодавець уповноважує іпотекодержателя подавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу (витяги з реєстру обтяжень, довідку з Бюро технічного інвентаризації інше), сплатити всі необхідні платежі, підписати договір купівлі-продажу Предмету іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажом предмету іпотеки. У разі продажу предмету іпотеки, іпотекодавець доручає іпотекодержателю отримати грошові кошти, вручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат Іпотекодержателя та заборгованості за договором про іпотечний кредит. Якщо предмет іпотеки буде продано за суму більше, ніж сума заборгованості та витрат іпотекодержателя, залишок грошових коштів від його продажу, іпотекодержатель повертає іпотекодавцю;
-прийняття предмета у власність, в порядку визначеному статтею 37 Ззакону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.
Пунктом 5.1.1. Договору іпотеки визначено, що предмет іпотеки є власністю іпотекодавця і він вправі ним розпоряджатися і на нього (предмет іпотеки) може бути звернуто іпотекодержателем стягнення без жодних обмежень.
Також сторони узгодили, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одні одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом на замовлення або доставлені особисто на адресу Сторін (пункт 8.3. Договору іпотеки).
Отже судом першої інстанції встановлено, що іпотекодержатель обрав позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений умовами іпотечного договору, а саме, шляхом продажу іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 
Відповідно до частини 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Позивач заперечувала отримання від іпотекодержателя будь-яких повідомлень про існування заборгованості та обраний позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. 
На підтвердження дотримання вимог Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про наявність заборгованості за основним зобов`язанням та обрання позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки суду першої інстанції ТОВ «ФК «Паритет» було надано копії описів вкладень у цінні листи, що мають аналогічні найменування вкладень «повідомлення про продаж предмета іпотеки вих 18/12/2017 від 18 грудня 2017 року та завірена копія договору про відступлення прав вимоги № 10 від 11 грудня 2017 року», а також копії квитанцій по оплату відправлень ні ім`я ОСОБА_2 з відповідними датами 19 грудня 2017 року, 25 січня 2018 року та 24 квітня 2018 року. Проте тексти самих повідомлень в матеріалах справи відсутні, що робить неможливим перевірити та надати оцінку змісту надісланих повідомлень, однак з наданих відповідачем опису вкладень вбачається, що іпотекодавець повідомлявся про продаж предмета іпотеки.
Як встановив суд першої інстанції ТОВ «Факторингова компанія «Паритет» через засоби поштового зв`язку рекомендованим листом були відправлені повідомлення про продаж предмета іпотеки на адресу реєстрації ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) та за адресою знаходження предмета іпотеки ( АДРЕСА_1 ), однак листи повернулись з поміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».
15 травня 2018 року (вих. 10/05/2018) ТОВ «Факторингова компанія «Паритет» через ТОВ «Нова пошта» на виконання вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» було відправлено повідомлення про продаж предмета іпотеки за місцем проживання ОСОБА_2 та за адресою знаходження предмета іпотеки, однак повідомлення, що відправлено за адресою: АДРЕСА_1 не було вручено та повернулося з відміткою про те, що отримувач відмовився від одержання відправлення. Повідомлення, надіслане за адресою: АДРЕСА_3 , було отримано ОСОБА_2 16 травня 2018 року відповідно до листа ТОВ «Нова пошта» № 721 вих-18 від 12 червня 2018 року.
Направлення іпотекодержателем іпотекодавцю 15 травня 2018 року повідомлення про намір іпотекодержателя продати предмет іпотеки відповідно до частини 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку» не може вважатися вимогою про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку».
З огляду на встановлені обставини та надані сторонами докази, колегія суддів дійшла до висновку, що у справі іпотекодержатель - ТОВ «ФК «Паритет», не надало суду переконливих доказів за правилами статей 76-77 ЦПК України, про виконання приписів статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надіслання повідомлення іпотекодавцю - ОСОБА_2 вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, як того вимагає Закон «Про іпотеку» та умови іпотечного договору. За такого ТОВ «ФК «Паритет»» при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки не було дотримано вимог статті 35 Закону України «Про іпотеки» щодо надіслання рекомендованим листом іпотекодавцю, яка є боржником, письмової вимоги про усунення порушення основаного зобов`язання, а тому на час вчинення договору купівлі - продажу іпотечного майна ТОВ «ФК «Паритет» не набула права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, якою у справі є відповідач ОСОБА_1 .
Таким чином договір купівлі-продажу квартири від 07 липня 2018 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевченко І.Л., за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Паритет» передало у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , є недійсним з підстав, визначених частиною 1 статті 203 ЦК України, як такий, що суперечить Закону України «Про іпотеку».
З огляду на приписи частини 1 статті 216 ЦПК України недійсний договір купівлі-продажу від 07 липня 2018 року не створює юридичних наслідків для сторони покупця цього договору ОСОБА_1 щодо набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а відтак його право власності на це нерухоме майно підлягає припиненню.
Суд першої інстанції при вирішенні заявлених позовних вимог щодо недійсності  договору купівлі- продажу та припинення права власності ОСОБА_1  наведених норм права та приписів постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у цій справі не дотримався, належним чином не з`ясував зміст цих позовних вимог та не  надав належної правової оцінки доводам позивача на обґрунтування цих  вимог, а тому дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ТОВ «ФК «Паритет» та ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про недійсність оспорюваного договору купівлі- продажу з підстав порушення принципу співмірності, оскільки сума простроченого боргу за кредитним договором на час відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «Паритет» складала лише 10 961 грн 51 коп. не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Законодавством, зокрема Законом України «Про іпотеку», актами цивільного законодавства, не передбачено такої підстави при оспорюванні звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов`язання іпотекодержателю не завдано збитків.
Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-340 цс15, в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 450/2216/15ц. 
Допущене позичальником порушення умов кредитного договору в даному випадку є істотним та таким, що змінює обсяг прав кредитора та позбавляє того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору. 
Аргументи апеляційної скарги щодо безпідставного залишення судом першої інстанції без розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог та клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження щодо вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на іпотечне майно є неприйнятими, оскільки за приписами статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог, змінити предмет чи підстави позову шляхом поданні письмової заяви до закінчення підготовчого засідання. У цій справі підготовче засіданні вже було закінчено та справа вже була розглянута по суті, але судом касаційної інстанції повернута на новий розгляд з підстав, визначених в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року.
Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрації прав власності, проведену на підставі договору купівлі продажу іпотечного майна, то колегія суддів погоджується рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні цих вимог з огляду на те, що  позивач в даному випадку обрав неналежний спосіб захисту. Такий висновок міститься  в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18 (пункт 5.17); від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, провадження № 12-184гс18 (пункт 5.17); від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18 (пункт 74); від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19 на чому наголошував суд касаційної інстанції при розгляді цієї справи в постанові від 21 жовтня 2020 року.
Також є неприйнятними доводи скарги щодо безпідставності відмови судом першої інстанції в задоволенні вимог про недійсность та скасування Звіту суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 про оцінку квартиру АДРЕСА_1 , який був використаний ТОВ «ФК» Паритет» при укладенні оспорюваного договору-купівлі-продажу зазначеної квартири, оскільки при вирішенні цих позовних вимог суд першої інстанції застосував правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17. В цій постанові визначено, що правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17).
Щодо позовних вимог про визнання права власності, в задоволенні яких також відмовлено судом першої інстанції, то апеляційний суд погоджується з безпідставністю такої вимоги, виходячи з наступного.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
За змістом статей 316,317, 392 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
При цьому підстави набуття права власності врегульовано статтею 328 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки задоволені позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу іпотечного майна та припинено право власності за цим договором покупця ОСОБА_1 , то відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України ОСОБА_2 як іпотекодавець є власником цього іпотечного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . 
Згідно з приписами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухвалене судове рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного 07 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Паритет» та ОСОБА_1 та припинення права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про задоволення цих вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору. 
Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).
Позов та апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягають задоволено частково, в частині двох її позовних вимог, що складає 1 409 грн 60 коп судового збору за подання позову та 2 114 грн 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, а також враховуючи суму судового збору, сплаченого ОСОБА_2 при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову у розмірі 352 грн 40, сума судового збору, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 з ТОВ «ФК «Паритет» та ОСОБА_1 дорівнює 3 876 грн 40 коп, та підлягає стягненню в рівних частках з кожного по 1 938 грн 20 коп.
Між тим, ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу, за подачу якої ним було сплачено судовий збір у розмірі 5 540 грн. З врахуванням пропорційного розміру задоволених позовних вимог на користь останнього підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 770 грн.
Застосувавши перезалік вказаних сум, на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 831 грн 80 коп. 
З ТОВ «ФК «Паритет» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 938 грн 20 коп.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного 07 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» та ОСОБА_1 та припинення права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог. 
Визнати договір купівлі-продажу квартири від 07 липня 2018 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевченко І.Л., за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» передало у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру під АДРЕСА_1 , недійсним.
Припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру під АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» на користь ОСОБА_2 1 938 грн 20 коп. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 831 грн 80 коп. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.