Справа № 372/949/19                                         Головуючий 1 інстанція- Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/824/7730/2021                              Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
29 липня 2021 року                                                                                       м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 січня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Краснослобідська сільська рада Обухівського району Київської області в особі правонаступника Обухівської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в родині ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 19 серпня 1983 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , від якого мають чотирьох дітей. 08 серпня 1988 року він переїхав в будинок батьків за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає і по даний час. Власником цього будинку з допоміжними спорудами була його мати ОСОБА_8 .
Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати ОСОБА_8 померла. Після її смерті він як спадкоємець першої чергиза законом продовжував далі проживати в цьому будинку так як вважав, що цього достатньо для прийняття спадщини. Однак, у грудні 2018 року він звернувся до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 18 грудня 2018 року Обухівська райдержнотконтора своїм листом № 3632/02-14 повідомила його про неможливість прийняття заяви, так як свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок у АДРЕСА_1 вже видане його рідному брату ОСОБА_9 . Одночасно, його повідомили, що при оформленні спадщини була відсутня його заява та згідно довідки третьої особи спадщину фактично прийняв відповідач ОСОБА_9 , а інформація про його реєстрацію в будинку разом з померлою матір`ю на день її смерті відсутня. При оформленні спадщини відповідач не повідомив нотаріуса, що спадкоємцем є також і він, позивач у справі. 
У зв`язку з наведеним, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадину за законом від 13 жовтня 2009 року, видане на ім`я ОСОБА_9 на 1/2 частину житлового
                                                                        -  2  -
будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2019 року відповідача ОСОБА_9 у зв`язку зі смертю замінено на його правонаступника   ОСОБА_2 .  
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2009 року, видане Обухівською районною державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_9 в частині 1/2 частини житлового будинку та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. 
Скарга мотивована ти, що неповідомлення його батьком ОСОБА_9 нотаріуса при оформленні спадщини про наявність іншого спадкоємця не є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_9 , виданого держнотконторою 13 жовтня 2009 року. Суд не врахував, що позивач не претендував на спадковий будинок № 12 , який належав їх матері, а проживав поряд у будинку № 13 , власником якого він був, за взаємною згодою про розподіл спадщини. Доводи позивача про те, що він у 1988 році переїхав у будинок батьків, де проживає до цього часу, не знайшли свого підтвердження, бо допитані відповідач, треті особи та свідки спростували це, а сам позивач до суду жодного разу не з`явився. Окрім того, обставини щодо непроживання у будинку № 12 позивача підтверджуються погосподарськими книгами Краснослобідської сільської ради. Суд не звернув уваги на долучене до справи свідоцтво про право власності позивача на будинок   АДРЕСА_2 , як і не врахував, що відмітку у паспорті позивача про його реєстрацію у будинку № 12 із 1988 року слід оцінювати критично, бо вона з`явилася лише у 2014 році.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року замінено третю особу Краснослобідську сільську раду Обухівського району Київської області на її правонаступника Обухівську міську раду.
Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов частково, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 і його представник адвокат Корнієнко С.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області як незаконне.
Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Кулініченко Г.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідачка ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала, вказала, що позивач, який є її дядьком, в будинку не мешкав, а тому не має права на спадщину.
                                                            -  3  -
Представник третьої особи Обухівської міської ради в суді апеляційної інстанції залишив вирішення скарги на розсуд суду.
Відповідачка ОСОБА_4  належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судової повістки, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , була матір`ю позивача ОСОБА_2 та померлого відповідача ОСОБА_9 , які були рідними братами.
ОСОБА_8  померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на житловий будинок з допоміжними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .
На момент відкриття спадщини з нею проживали та були зареєстровані за однією із спадкодавцем адресою в АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Позивач ОСОБА_2 разом із спадкодавцем не проживав.
17 вересня 2009 року ОСОБА_9 звернувся до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 . Інші особи, в тому числі позивач, на цей момент до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не звертались. 
13 жовтня 2009 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого він успадкував після смерті матері ОСОБА_8 житловий будинок з допоміжними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , що належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого 17 червня 1990 року Краснослобідською сільською радою Обухівського району Київської області.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер. Його син відповідач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті батька і 25 червня 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого він успадкував після смерті ОСОБА_9 житловий будинок з допоміжними спорудами, розташований в 

АДРЕСА_3 .
Право власності на спадковий будинок АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
На цей час спадковим майном в повному обсязі користується відповідач ОСОБА_2 , який також його утримує з часу відкриття спадщини, що підтверджується показами свідків та іншими матеріалами справи.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскільки позивач ОСОБА_2 був зареєстрований у житловому будинку разом із спадкодавицею ОСОБА_8 і проживав разом із нею на час відкриття спадщини, від якої не відмовився, то вважається таким, що прийняв спадщину, а тому видачею оспорюваного свідоцтва було порушено його права як спадкоємця.
При цьому суд виходив з того, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину було видано лише одному із спадкоємців під впливом обману, який він допустив, повідомивши нотаріусу неправдиві дані про коло спадкоємців, зокрема про відсутність інших спадкоємців за законом першої черги, чим порушено право позивача, як іншого спадкоємця за законом тієї ж першої черги на спадкування, відповідно до норм чинного законодавства, зокрема і ст.230 ЦК України.
Відмовляючи у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частину спадкового будинку, суд керувався їх недоведеністю і необгрунтованістю.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК Українив достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, а самі висновки носять суперечливий характер.
По-перше, при вирішенні спадкового спору суд застосував норми спадкування, встановлені ЦК України 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року, що є помилковим, оскільки згідно ст.58 Конституції України закон не має зворотньої сили. Предметом спору у справі є спадкування майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, а тому при вирішенні питання про прийняття спадщини підлягали застосуванню норми даного Кодексу.
По-друге, незастосування норм ЦК УРСР 1963 року, які підлягали застосуванню, потягло неправильне та неповне з`ясування судом обставин справи. Зокрема норми ЦК України 2003 року та норми ЦК УРСР 1963 року по різному регулюють питання прийняття спадщини. 
Окрім положень обох Кодексів про необхідність подання спадкоємцем заяви нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений строк, ч.3 ст.1268 ЦК України вказує, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто за цією нормою достатньо встановлення лише факту проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що свідчить про її прийняття і що у свою чергу намагався довести позивач.
Водночас, згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 
Факт вступу в управління або володіння спадковим майном за своїм змістом та обставинами, які підлягають доведенню, відрізняється від факту проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Вирішуючи спір, суд наведеного не врахував і не з`ясував чи вступив позивач в управління або володіння спадковим майном та якими доказами це підтверджується.
По-третє, посилання суду в рішенні на те, що оспорюване свідоцтво про право на
                                                                        -  5  -
спадщину було видано лише одному із спадкоємців під впливом обману (ст.230 ЦК України), який він допустив, повідомивши нотаріусу неправдиві дані про коло спадкоємців, невірні, оскільки ст.230 ЦК України, на яку суд послався  у рішенні, регулює правовідносини, пов`язані із недійсністю вчинених правочинів, а видане нотаріусом свідоцтво про право на спадщину не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, а тому правила ст.230 ЦК України щодо обману до спірних правовідносин незастосовні.
По-четверте, рішення суду містить суперечності, зокрема суд вказує про те, що на момент відкриття спадщини у спірному будинку проживав позивач.
В наступному абзаці рішення, суд вказує, що позивач ОСОБА_2 разом із спадкодавцем не проживав, що підтверджується показами свідків та іншими матеріалами справи.
По-п`яте, задовольняючи вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 13 жовтня 2009 року, виданого на ім`я ОСОБА_9 , суд не дав оцінки тому, чи призведе такий спосіб захисту до поновлення прав позивача, тобто чи є такий спосіб захисту ефективним.
            Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, поставнова від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_9 , спадщину прийняв його син ОСОБА_2 , який у свою чергу 25 червня 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька на спірний будинок АДРЕСА_1 .
Суд не звернув уваги, що визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_9 13 жовтня 2009 року, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивача, оскільки власником спадкового будинку залишається відповідач ОСОБА_2 , правомірність набуття яким прав на весь будинок
                                                                        -  6  -
позивачем не оспорюється і відповідна спадкова частина будинку не витребовується.
У пунктах 74, 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України є неефективними.Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 
Аналогічні висновки щодо необхідності застосуваннявимогипро витребування майна з чужого незаконного володіння, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, викладені у пунктах 64-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 померла  ОСОБА_8 , після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок з допоміжними спорудами хутір Руди, будинок АДРЕСА_1 .
Спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на момент смерті ОСОБА_8  у червні 1991 року.
Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Померла заповіту не залишила, а тому має місце спадуквання за законом.
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 були її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .
Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття.
Згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він
                                                                        -  7  -
фактично вступив в управління і володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній ноаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на дату відкриття спадщини), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
Згідно положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлено, позивач ОСОБА_2 спадщину після смерті матері не прийняв ні шляхом подачі заяви до держнотконтори, ні шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном.
Позивач не надав на підтвердження вступу в управління або володіння спадковим майном належних, допустимих та достатніх доказів про те, що він проживав у спадковому будинку як на момент смерті матері, так і протягмо шести місяців після її смерті, зокрема, не надав будинкової книги на спірний будинок з відміткою про його реєстрацію за вказаною адресою станом в період шести місяців після смерті спадкодавиці, або паспорта про це, як і не повідомив про рухоме майно, яке він успадкував, не надав доказів користування земельною ділянкою будинку, її обробітку, сплату за неї податку. Не надав доказів, що утримував спадковий будинок, проводив у будинку ремонт, сплачував комунальні послуги та податки за будинок. 
                                                            -  8  -
Доводи позивача про те, що він прийняв спадщину, бо проживав у спадковому будинку, колегія суддів відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження.
Як вбачається з паспорта серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я позивача 06 червня 1996 року, при видачі паспорта у 1996 році до нього внесена відмітка про реєстрацію позивача із 1988 року у с.Красна Слобідка. Жодних згадувань про його реєстрацію в будинку № 12 хутір Руди немає. Лише у 2014 році даний запис анульовано і Обухівським РВ УДМС України в Київській області зроблено відмітку про реєстрацію позивача у АДРЕСА_1 із серпня 1988 року. Будь-які відомості на підставі чого внесено такий запис відсутні (т.1 а.с.7-8).
Наведене не підтверджує проживання позивача у будинку станом на момент смерті матері у червні 1991 року.
Окрім того, доводи позивача про проживання спростовуються наданими Краснослобідською сільською радою довідками про те, що на момент смерті ОСОБА_8 у спірному будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_8 , її син ОСОБА_9 з сім`єю дружина ОСОБА_4 і діти ОСОБА_2 , ОСОБА_10 . Вказані відомості надані на підставі домової книги, яка знаходилась у сільській раді (т.1 а.с.193). Відомості про реєстрацію позивача за вказаною адресою відсутні.
Ці ж обстаивни підтверджується оглянутими судом погосподарськими книгами за 1986-1995 роки, наданими Краснослобідською сільською радою, в яких містяться відомості, про те, що головою двору по АДРЕСА_1 був ОСОБА_9 , а позивач ОСОБА_2 був головою двору по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.104-113,194-195) та наданими в апеляційній інстанції копіями витягів з цих книг належним чином завіреними.
Такі відомості відповідають наявному у справі свідоцтву про право особистої власності на жилий будинок, виданого 17 червні 1990 року на ім`я позивача, згідно якого вні є власником житлового будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с.219).
Окрім того, доводи позивача про його проживання у спірному будинку викликають обгрунтований сумнів у суду з огляду на те, що на момент смерті матері позивач був одружений із ОСОБА_11 мав трьох дітей народжених у шлюбі, а ІНФОРМАЦІЯ_5 у шлюбі народилася четверта дитина - донька ОСОБА_12 , які не проживали у спірному будинку і не були у ньому зареєстровані, а мешкали у будинку АДРЕСА_2 .
Фактично позивач намагається переконати суд, що він проживав окремо від дружини та дітей, тобто окремо від сім`ї, доказів про що не надав.
Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що до смерті батька ОСОБА_9 її дядько (позивач у справі) проживав у АДРЕСА_2 , а у 2014 році в паспорті анульовано прописку позивача в спірному будинку. На момент смерті спадкодавця позивач не був прописаний в спірному будинку.
Окрім того, такі доводи позивача спростовуються дослідженими судом доказами у вигляді показів свідків.
Свідок ОСОБА_13 , в судовому засіданні пояснила, що вона працювала з позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_9 з 1985 року. Позивач в спірному будинку інколи бував, він проживав в іншому будинку, а відповідач ОСОБА_9 проживав в будинку батьків. Будинки знаходились на різних ділянках.
Свідок ОСОБА_14 будучи сусідом сторін, пояснив, що позивач не доглядав за матір`ю, нічого не допомагав, у батьківському будинку позивач не проживав, а проживав порядку в будинку № 13 разом зі своєю дружиною та дітьми. Матір хоронив ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_15 будучи сусідкою сторін, пояснила, що в спірному будинку № 12 , проживав ОСОБА_9 , а позивач як і раніше так і до теперішнього часу
                                                                        -  9  -
проживав в будинку № 13 , який знаходиться поряд. Мати позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_9 помела в 1991 році, до смерті вона проживала в спірному будинку разом з сином ОСОБА_9 та його сім`єю. Відповідно до усної домовленості спірний будинок мав залишитись відповідачу ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_16 , будучи родичкою, пояснила, що приблизно в 1985-1986 роках позивач ОСОБА_2 пішов з спірного будинку проживати в інший будинок, а ОСОБА_9 залишився проживати в спірному буднику разом. Їй відомо, що дочки ОСОБА_9 відмовилися від спадкового майна, відповідача ОСОБА_9 , помер в 2012 році. Матір ОСОБА_8 хоронив відповідач ОСОБА_9 позивач проживав в будинку АДРЕСА_4 залишився відповідачу ОСОБА_9 позивач не проживав в спірному будинку з 1985 року. На час смерті ОСОБА_8 , позивач вже не проживав з нею.
Свідок ОСОБА_17 будучи родичкою, пояснила, що позивач в 1986 році вирішив проживати окремо і переїхав з спірного будинку АДРЕСА_5 , який розташований поряд, він приймав участі у догляді за матір`ю, не приймав участі у будівництві. Вона є сестрою позивача та померлого відповідача ОСОБА_9 , крім неї є ще одна сестра. Вона з сестрою відмовились від спадщини. До нотаріуса вона не ходила. Коли померла мати позивач, не претендував на спадщину. Між братами і сестрами була усна домовленість, про те, що спадкове майно буде оформлено на померлого відповідача ОСОБА_18 . Позивач проживав в будинку № 13 , а померлий відповідача в будинку № 12 . Конкретної домовленості про порядок розподілу спадщини не було.
За таких обставин посилання позивача на прийняття спадщини шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном не знайшли свого підтвердження і є недоведеними.
Доводи представнка позивача адвоката Кулініченка Г.В. про те, що до спірних правовідносин слід застосувати п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, оскільки спадщина не була прийнята ніким із спадкоємців, а заяву про прийняття спадщин ОСОБА_9 подав лише у 2009 році, а тому факт реєстрації позивача свідчить про пийняття спадщини, необгрунтовані.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 прийняв спадщину після сметі матері у 1991 році, доказом чого була реєстрація місця проживання його самого та родини у спадковому будинку. А також доказом цього були надані ним правовстановлюючі документи на спірний будинок, видані на ім`я померлої матері, що згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на дату відкриття спадщини) є доказом прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк.
Тобто, у зв`язку із прийняттям спадщини за чинним на той час законодавством, час подання заяви нотаріусу про прийнняття спадщини та видачу свідоцтва не має правового значення, бо закон не обмежує спадкодавця, який прийняв спадщину, у часі отримання свідоцива про право на спадщину.
За таких обставин з огляду на недоведеність поизвачем того, що у шестимісячний строк після смерті матері він прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном у розумінні положень ст.549 ЦК УРС, підстави для задоволення позову відсутні.
Окрім того, відмровляючи у позові колегія суддів керується тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав з викладених вище підстав, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, 
                                                                        -  10  -
яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповдіача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволити.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 січня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.
Стягнути з ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1  (мешкає: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2305 грн. 20 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: