Дата документу 13.07.2021 Справа № 336/5828/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1779/21                                  Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк М.М.
Є.У.№ 336/5828/16                                               Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13липня 2021 року                                                       м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                    Онищенка Е.А., 
Полякова О.З.,
секретар Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Титан», треті особи  директор Комунального підприємства «Титан» Іщенко Лариса Георгіївна, Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Комунального підприємства «Титан», Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,    
за апеляційною скаргою комунального підприємства «Титан» на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 22 лютого 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  КП «Титан» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
Зазначав, що з 06 березня 2015 працював охоронником у КП «Титан», а з 01 квітня 2015 року переведений сторожем. 27 червня 2016 року на підприємстві було створено первинну профспілкову організацію Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» (далі НППО), а його обрано її головою, що було доведено до відома адміністрації 05 липня 2016 року. 
06 вересня 2016 року у телефонному режимі його повідомили про звільнення, 19 вересня 2016 року він отримав трудову книжку та копію наказу від 05 вересня 2016 року про звільнення за ст.40 ч.1 КЗпП України. 
Посилаючись на те, що розірвання трудового договору відбулося без згоди профспілкового органу, та вищого виборного органу цієї профспілки, йому не були запропоновані вакантні посади, не обговорювалося його переважне право залишення на роботі, просив суд визнати звільнення незаконним та поновити його на роботі сторожа КП «Титан», зобов`язати відповідача оплатити вимушений прогул, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та видати трудову книжку без запису про незаконне звільнення. 
Рішенням Шевченківського районного суду від 01 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано звільнення ОСОБА_1 згідно з наказом № 184 від 05 вересня 2016 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа служби сторожів КП «Титан». Стягнуто з КП «Титан» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13 255,66 грн., на відшкодування моральної шкоди 700 грн. В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
У постанові Верховного Суду, зокрема, зазначено, що КП «Титан» не надано доказів щодо звернення до первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» і до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» та отримання висновків профспілок. Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.
Пленумом Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. 
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій вказаного не врахували та встановивши, що позивач є головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан», проте відповідач із поданням про надання згоди на його звільнення до цієї профспілки не звертався, не виконали вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, тобто не зупинили провадження у справі для отримання згоди або відмови виборного профспілкового органу, а також вищого виборного органу профспілки в дачі згоди на звільнення працівника, у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про задоволення позову.
Рішенням Шевченківського районного суду від 22 лютого 2021 року позов задоволено частково. 
Визнано звільнення ОСОБА_1 згідно з наказом № 184 від 05.09.2016 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України незаконним.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа служби сторожів КП «Титан».
Стягнуто з КП «Титан» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 210 683, 66 грн., на відшкодування моральної шкоди 700 грн.
В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання судових витрат, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Судове рішення мотивовано тим, що при звільнення ОСОБА_1 роботодавцем були порушені вимоги трудового законодавства, зокрема ст.ст.43, 252 КЗпП України, та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Позивач є головою первинної профспілкової організації, проте ні згоди виборного органу, членом якого він є, ні вищого виборного органу цієї професійної спілки, напередодні звільнення роботодавцем не отримано. На запит суду відповідними профспілками не надано згоди на звільнення ОСОБА_1 . 
Частиною 4 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров`я. 
Доказів порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України позивачем не надано, від переведення на вакантну посаду робітника з благоустрою позивач відмовився. 
Під час судового розгляду судом першої інстанції було встановлено, що позивач отримав від КП «Титан» трудову книжку з відповідним записом, а тому позовну вимогу про зобов`язання відповідача видати трудову книжку суд залишив без задоволення.  
У зв`язку із поновленням позивача на роботі з комунального підприємства підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також 700 грн. на відшкодування моральної шкоди.      
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові КП «Титан» зазначає про недоведеність позовних вимог, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, висновки суду ґрунтуються на припущеннях. Зазначає, що справу розглянуто за відсутності представника відповідача, який був відсутній у суді з поважної причини, жодного судового засідання із розгляду справи по суті не було, відповідач був позбавлений можливості надати суду свої пояснення і заперечення, що є порушенням принципу рівності сторін та змагальності. Судове засідання призначалося на 19.02.2021, проте рішення ухвалено 22.02.2021 із незрозумілих причин. Зазначає, що вивільнення позивача відбулося із дотриманням ст.ст.42, 49-2 КЗпП України. Позивачеві була запропонована вакантна посада робітника із благоустрою, від переведення на яку він відмовився, що підтверджується відповідними письмовими доказами. У позивача не було переважного права на залишення на роботі, він є пенсіонером та має менший досвід роботи, ніж інші працівники, які залишилися. Судом дана неправильна оцінка рішенню профспілкового комітету первинної профспілкової організації, яка була створена штучно і не діяла на підприємстві, її рішення від 17.04.2020, викладене у протоколі №1/20, є нелегітимним, оскільки на засіданні були присутні два члени профспілки, один із яких є позивач. Рішення вищого виборного органу від 18.04.2020 є невмотивованим, не містить власного правового обґрунтування. При визначені розміру заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не врахував, що на виконання першого судового рішення у цій справі позивача було поновлено на роботі з 17.03.3017 та він отримував заробітну плату, а отже, починаючи з 17.03.2017 він не перебував у вимушеному прогулі. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1  зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги – неспроможними. Доводи скарги ігнорують судову практику Верховного Суду. Компенсація вимушеного прогулу не входить в структуру заробітної плати, а є компенсацією вимушеного прогулу, який відповідачем досі не виплачений. Просить врахувати, що судом першої інстанції  не було зазначено про негайне поновлення на роботі, а отже за затримку виконання судового рішення відповідач повинен сплатити йому  ще 13 800 грн.   
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення – зміні в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на таке.
Судом встановлено, що з 06 березня 2015 року ОСОБА_2 працював на посаді охоронника, а з 01 квітня 2015 року – сторожем у службі сторожів КП «Титан».
Наказом КП «Титан» № 117 від 01 липня 2016 року виведено із штатного розпису комунального підприємства посаду «сторож» в кількості 15 одиниць та затверджено новий штатний розпис з 06 вересня 2016 року, а наказом № 118 від 04 липня 2016 року затверджено список працівників, які підлягають звільненню у зв`язку із скороченням штату, і відомість попередження про майбутнє звільнення (додаток №1 до наказу).
Відповідно до акту від 06 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із наказами КП «Титан» від 01 липня 2016 року № 117 та від 04 липня 2016 року № 118, а також від отримання персонального попередження. Цього ж дня персональне попередження про майбутнє звільнення та запрошення на засідання профкому було направлено працівникові поштою на адресу його зареєстрованого місця проживання, поштове відправлення повернулося КП «Титан» за закінченням терміну зберігання.  
Наказом № 184 від 05 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті КЗпП України за скороченням штату з 06 вересня 2016 року.
На виконання попереднього рішення суду від 01 лютого 2017 року у цій справі Наказом №116 від 17 березня 2017 поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді сторожа (т.4, а.с.14).
З 17 березня 2017 року по 31 серпня 2018 року ОСОБА_2 регулярно виплачувалася заробітна плата (т.4, а.с.7-8). 
Наказами від 31 серпня 2018 №01/2-165, від 28 вересня 2018 року №01/02-188, від 30 жовтня 2018 №01/02-200, від 29 листопада 2018 року №01/02-217, від 19 грудня 2018 року №01/02-232 ОСОБА_3 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до обов`язкового проходження медичного огляду (т.5, а.с.24-30).
Вказані накази про відсторонення від роботи з 31 серпня 2018 року без збереження заробітної плати ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку не оскаржувалися, судом не скасовувалися, а тому є чинними.
Трудовий договір сторонами фактично не розірвано, незважаючи на скасування Верховним Судом 05 вересня 2019 року попереднє рішення у цій справі.
02 липня 2002 року відбулася реєстрація об`єднання громадян – Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», що підтверджується свідоцтвом. 
Статут Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» затверджений першим з`їздом ВПС «Захист справедливості» 25 січня 2002 року, яка легалізована Міністерством юстиції України 02 липня 2002 року.
Відповідно до протоколу установчих зборів первинної профспілкової організації Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» працівників КП «Титан» від 27 червня 2016 року на засіданні вирішувались питання: про створення первинної профспілкової організації, прийняття Статуту, вибори керівних органів, реєстрацію первинної профспілкової організації.
Витяг з протоколу від 01 липня 2016 року Центральної ради Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» свідчить про визнання первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» організаційною ланкою Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості».
Листом від 05 липня 2016 року повідомлено директора КП «Титан» ОСОБА_4 про створення у КП «Титан» первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», згідно з яким головою профспілкового комітету обрано Шаповалова М.В., членами профспілкового  комітету – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 25 липня 2016 року було проведено державну реєстрацію первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан», керівником якого є ОСОБА_1 . 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За приписами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Статтею 252 КЗпП України та частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).
Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року (справа № 21-319а13), від 25 березня  2014 року (справа № 21-44а14).
Установлено, що КП «Титан» не надано доказів щодо звернення до первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» і до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» та отримання висновків профспілок.
Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.
Пленумом Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.
Ухвалою суду першої інстанції від 25 березня 2020 року запитано згоду виборного органу Первинної профспілкової організації Всеукраїнська спілка «Захист справедливості» КП «Титан», Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» на звільнення сторожа КП «Титан» Шаповалова М.В.
Відповідно до протоколу № 1/20 від 17 квітня 2020 року (т.3 а.с.107-109) профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» ухвалив визнати неправомірними дії представника власника – директора КП «Титан» Іщенко Л.Г. на звільнення по наказу № 77-п від 06 вересня 2016 року сторожа КП «Титан» ОСОБА_1 за скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.
Згідно протоколу № 21 засідання Центральної ради Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» від 18квітня 2020 р. (т.3 а.с.111-113) було ухвалено: визнати не правовими дії представника власника – директора КП «Титан» Іщенко Л.Г. та не давати згоди на звільнення по наказу № 77-п від 06 вересня 2016 року сторожа КП «Титан» ОСОБА_1 за скороченням штату відповідно до ст.40 КЗпП України.
На час звільнення позивача висновку профспілки, членом якої був ОСОБА_1 , з питання звільнення роботодавець не мав.
Доводи апеляційної скарги про штучне створення профспілки, не здійснення ним ніякої діяльності на підприємстві, не легітимність її рішення і невмотивованість рішення вищого виборного органу є безпідставними. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 25 липня 2016 року було проведено державну реєстрацію ПППО ВПС «Захист справедливості» працівників КП «Титан», керівником якого є ОСОБА_1 . Даних про перебування позивача в інших спрофспілкових організаціях матеріали справи не містять. Державна реєстрація вказаної профспілки не скасована, а отже вона є діючою. В рішенні вищого виборного органу викладені мотиви, за яких останнім відмовлено у наданні згоди на звільнення працівника за скороченням штату. 
Судом першої інстанції також враховані положення частини 4 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якою передбачено, що звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров`я.
За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 як голова ППО ВПС «Захист справедливості» у відповідності до вимог частини 4 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не підлягав звільненню з ініціативи роботодавця протягом року після закінчення терміну, на який він обирався. 
Доводи апеляційної скарги про відсутність у роботодавця належних відомостей про легалізацію Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» не впливають на висновок суду, оскільки відомості про державну реєстрацію названої первинної профспілкової організації містилися у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ще до моменту звільнення позивача, і такі відомості є публічними, вільно відкритими до доступу, а інформацією про створення такої профспілки та про участь у її діяльності позивача комунальне підприємство «Титан» завчасно володіло, про що достовірно свідчать матеріали цивільної справи зокрема відповідні звернення.  
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст.43, 252 КЗпП України. 
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі  № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 06 липня 2016 року попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, проте, попередження про звільнення ним не підписане, про що 06 липня 2016 року складено відповідний акт, як і не підписано ним згоди чи відмови від запропонованої посади - робітник з благоустрою. Доказів наявності інших вакантних посад матеріали справи не містять.
Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення вимог ст.42 КЗпП України при його звільненні.
Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Отже, за вищевказаних обставин судом першої інстанції обґрунтовано визнано, що відповідачем під час звільнення позивача не було дотримано вимоги ст.ст.43, 252 КЗпП України, що є підставою для поновлення працівника на роботі на тій самій посаді, з якої його було звільнено, з дати його звільнення. 
Визначаючи час вимушеного прогулу, за який працівник має право на компенсацію втраченого заробітку, суд першої інстанції виходив із того, що незаконне звільнення відбулося 06 вересня 2016 року, рішення у справі про поновлення на роботі ухвалено 22 лютого 2021 року, отже час вимушеного прогулу становить майже 4, 5 роки.
Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на виконання попереднього рішення суду у цій справі наказом від 17 березня 2017 року №116 ОСОБА_1 поновлено на роботі (т.4, а.с.14), після поновлення на роботу останній виконував свої трудові обов`язки до 31 серпня 2018 року, отримував заробітну плату, що підтверджується відповідними розрахунковими відомостями (т.4, а.с.7,8), а з 31 серпня 2018 року – наказами від 31 серпня 2018 №01/2-165, від 28 вересня 2018 року №01/02-188, від 30 жовтня 2018 №01/02-200, від 29 листопада 2018 року №01/02-217, від 19 грудня 2018 року №01/02-232 його відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до обов`язкового проходження медичного огляду (т.5, а.с.24-30).
Вказані накази про відсторонення від роботи з 31 серпня 2018 року без збереження заробітної плати ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку не оскаржувалися, судом не скасовувалися, а тому є чинними.
Після скасування Верховним Судом 05 вересня 2019 року попереднього рішення суду у цій справі від 01 лютого 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі трудовий договір з ним не розірвано, а отже останній перебуває у трудових відносинах з підприємством до теперішнього часу.
За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про перебування ОСОБА_1 у вимушеному прогулі після 17 березня 2017 року – дати поновлення його на роботі на виконання попереднього судового рішення у цій справі і до дати ухвалення оскаржуваного судового рішення є помилковими, а відтак і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений неправильно.
Відповідач надав довідку про те, що заробіток позивача за останні два місяці, що передуються звільненню, складає: за липень 2016 року - 2130,37 грн., за серпень 2016 року – 3142,51 грн. Середньоденна заробітна плата становить: 3142,51 грн. + 2130,37 грн. / (21 + 22) = 122,63 грн., яка надана без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.
У періоді вимушеного прогулу з 7 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року  міститься робочих днів: 82. Тому за такий час за вимушений прогул на користь позивача підлягає до стягнення -  10 055,66 грн. (122,63 грн. х 82 р.д.) без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.
Крім того, за період вимушеного прогулу за січень – березень 2017 року позивач має право  на отримання 9 600 грн. із розрахунку 3 200 грн. х 12 місяців (ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року N 1801-VIII) без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. 
Проте, після поновлення з 17 березня 2017 року на роботі за березень 2017 року згідно розрахункової відомості організації ОСОБА_2 виплачено заробітну плату за березень у розмірі 395, 44 грн., а у травні 2017 року – крім основного заробітку у розмірі 3 612, 92 грн. на виконання попереднього рішення суду позивачеві додатково виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 200 грн.
Отже отримані позивачем виплати із заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 395, 44 грн. і середній заробіток в межах суми платежів за один місць у розмірі 3 200 грн., а всього 3 595, 44 грн. підлягають урахуванню, а відтак за січень по 17 березня 2017 року розмір втрачено заробітку складає відповідно 6 004, 56 грн., а за весь час вимушеного прогулу з 07 вересня 2016 року по 17 березня 2017 року – 16 060, 22 грн.
Зазначена сума і підлягає стягненню з відповідача в порядку ст. 235 КЗпП України. 
За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині визначення періоду вимушеного прогулу і розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія не знаходить.
Доводи апеляційної скарги про порушення принципу рівності сторін, розгляд справи за відсутності відповідача, інші порушення норм процесуального права, є неспроможними.
Про день, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, в процесі розгляду справи надав письмовий відзив на позов (т.1 а.с.136-148, 156-158, т.3 а.с.39-49), за змістом якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
Крім того, відповідач скористався своїм процесуальним правом приймати участь у засіданні апеляційного суду, надавати суду додаткові письмові докази, які не були надані суду першої інстанції, проте мали важливе значення для з`ясування фактичних обставин справи, прав і обов`язків сторін.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Титан» задовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2021 року у цій справі змінити, визначивши розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з Комунального підприємства «Титан» на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 07 вересня 2016 по 17 березня 2017 року у розмірі 16 060, 22 грн. (шістнадцять тисяч шістдесят гривень 22 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року. 

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: Е.А.Онищенко

О.З. Поляков