ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 р.	Справа № 520/850/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Білова О.В.) від 26.03.2021 року по справі № 520/850/21
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2019 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2019 року, з урахуванням проведених виплат.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем при здійсненні нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно було порушено приписи чинного законодавства. Так, відповідач здійснив нарахування та виплату компенсації вартості неотриманого речового майна, однак нарахування та виплату такої компенсації було здійснено за цінами минулих років (2004-2019 рр.), протягом яких позивач проходив військову службу на офіцерських посадах, проте таке нарахування мало бути здійснено, виходячи із закупівельної вартості майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 01 січня 2019 року, оскільки 2019 рік є роком звільнення позивача з військової служби. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами минулих років, станом не на 01 січня 2019 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2019 року, з урахуванням проведених виплат.
Відповідач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказує, що на виконання норм постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" (далі -Порядок № 178) було видано наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11.02.2017 року №33 “Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився”, яким затверджено додаток №1 - Вартість належних до видачі предметів речового майна, в якому зазначені ціни на предмети речового майна до року видання відповідного наказу, а саме до 2017 року включно. В подальшому, щорічно, з метою розрахунку та впорядкування цін, Адміністрацією Державної прикордонної служби України видавалися накази, в яких вказана вартість належних до видачі предметів речового майна, право на отримання яких виникало у військовослужбовця. Таким чином, в спірних правовідносинах відповідач діяв з дотриманням норм чинного законодавства України.     
Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі – КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України. Останнє місце військової служби – ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ). 
Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 16.07.2019 № 396-ОС позивача звільнено з військової служби за підпунктом а пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку із закінченням строку контракту.
У період проходження служби позивач перебував на речовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 “Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно” на підставі заяви ОСОБА_1 з урахуванням наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11 лютого 2017 року №33 “Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчувався”, наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06 січня 2018 року №30 “Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчувався” та наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30 січня 2019 року №21 “Про доведення вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчувався” відповідачем було здійснено розрахунок коштів, що підлягають до виплати замість належного до видачі речового майна за період проходження служби.
Відповідно до наказу від 22.09.2019 № 444-ос відповідач здійснив виплату компенсації за неотримане речове майно у сумі 28641,98 грн.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що у зв`язку з неотриманням позивачем під час звільнення довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, на підставі якої повинна нараховуватись та виплачуватись компенсація за неотримане речове майно, останній з метою з`ясування обставин того, за якими цінами було здійснено нарахування та виплата грошової компенсації, зокрема, чи застосовувались при нарахуванні компенсації закупівельна вартість речового майна станом на 01.01.2019, звернувся 06.01.2021 року із запитом до військової частини НОМЕР_1 .
Відповідач листом від 15.01.2021 №703/Д-2/350 надав відповідь із доданою до неї довідкою-розрахунком № 121 від 01 серпня 2019 року на виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна; довідкою про застосовані закупівельні ціни для нарахування грошової компенсації та витяг з наказу начальника Харківського прикордонного загону № 444-ос від 27 вересня 2019 року “Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно”.
На думку позивача, відповідачем при здійсненні нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно було порушено приписи чинного законодавства, а саме здійснено нарахування та виплату компенсації вартості неотриманого речового майна за цінами минулих років, протягом яких позивач проходив військову службу на офіцерських посадах (2004-2019рр), в зв`язку з чим, звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби, за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини та довідки про вартість речового майна. При цьому довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої відповідними структурами станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. Оскільки позивача було виключено зі списків військової частини у 2019 році, довідка про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, повинна видаватися на підставі закупівельної вартості такого майна станом на січень 2019 року. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що дії відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами минулих років, станом не на 01 січня 2019 року є протиправними.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до статті 9-1 Закону №2011-ХІІ, продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної норми, Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 16.03.2016 р. №178, якою було затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. 
Так, п.1 вищевказаного Порядку визначено, що цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).
Відповідно до пунктів 3 – 4 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.5 Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Отже, колегія суддів зауважує, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби ( пункт 3), за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач під час проходження військової служби перебував на речовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Згідно довідки - розрахунку №121 від 01 серпня 2019 року на виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна за період проходження служби позивача визначено суму у розмірі 28641,98 грн. (а.с.11).
При цьому, з наведеної вище довідки не вбачається за який рік застосовано ціни для нарахування грошової компенсації замість належного до видачі речового майна. 
Однак, як вбачається зі змісту наявної в матеріалах даної справи довідки закупівельних цін яких років застосовувались для нарахування грошової компенсації позивачу від 12.01.2021 року закупівельна вартість (ціни) речового майна  була застосована станом не на 1 січня поточного року, а за минулі роки (а.с. 9). 
На підставі наказу начальника 4 прикордонного загону від 27.09.2019 року №444-ос "Про виплату грошової компенсації за не отримане  речове майно" було наказано виплатити  грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно позивачу відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі №121 в сумі 28641,98 грн. (вартість недоносу 426,84 грн.)
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що застосування в даному випадку закупівельних цін за минулі роки на речове майно при виплаті позивачу грошової компенсації замість належного до видачі речового майна є таким, що не відповідає вимогам пункту 5 Порядку №178, яким визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 17.03.2020 року по справі №815/5826/16.
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, в даному випадку з боку Військової частини   НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) було порушено право позивача на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня  2019 року.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами минулих років, станом не на 01 січня 2019 року є протиправними. 
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2019 року, з урахуванням проведених виплат.
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не впливають на правомірність висновків суду.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (№ 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (№ 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 по справі №520/850/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  16.09.2021 року