УХВАЛА

07 липня 2021 року 
м. Київ
Справа №  910/17425/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.
за участю секретаря судового засідання - Дерлі І. І.,
за участю представників сторін:
позивача - Візор О.М.,
відповідача - Максимов В.В.,
третьої особи - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 (судді: Яковлєв М.Л. (головуючий), Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 (суддя             Карабань Я.А.)
за позовом Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до Інституту археології Національної академії наук України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про виселення,

В С Т А Н О В И В:
Департамент комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент, Позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Інституту археології Національної академії наук України (далі - Інститут, Відповідач) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення Відповідача з орендованого майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 661,30 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 3, літера А.
Позовні вимоги з посиланням на статті 759, 763, 764, 777, 785 Цивільного кодексу України, статті 181, 284, 291 Господарського кодексу України та статті 17, 26, 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" мотивовані тим, що 17.05.2018 закінчився термін дії договору оренди нежилого приміщення від 19.05.2015 на підставі якого Відповідачу було передано вищезазначене нерухоме майно, однак після його закінчення Відповідач не повернув нежитлові приміщення за актом приймання-передачі та не звільнив їх.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 у справі № 910/17425/20, відмовлено у задоволенні позову.
Місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, виходив з того, що жодна зі сторін договору до закінчення строку його дії або протягом одного місяця після закінчення строку його дії не заявила заперечень щодо його продовження; Відповідач продовжує користуватися спірним нерухомим майном після закінчення строку договору оренди та сплачує орендну плату за нього. Отже, за висновком суду, спірний договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, а відтак відсутні підстави для виселення Інституту із орендованого приміщення.
При цьому, суди зауважили, що статтею 764 Цивільного кодексу України, частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України та частиною другою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором та для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.
Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, Департамент подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.
Вимоги скарги обґрунтовані неврахуванням господарськими судами попередніх інстанцій висновків, які викладені у: 
- постановах Верховного Суду від 06.09.2019 у справі № 910/7364/18 та від 12.03.2019 у справі № 911/225/18, відповідно до якої лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам; 
- постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 910/6828/18 (відсутність відповідної додаткової угоди свідчить про закінчення строку дії договору);
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі                         № 917/1739/17 та постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі                     № 487/10128/14-ц та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц щодо застосування принципу jura novit curia ("суд знає закони").
У відзиві на касаційну скаргу Інститут просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення попередніх судових інстанцій - без змін.
Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердилися, а тому касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргою підлягає закриттю з огляду на таке.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, частиною другою якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права убачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
При цьому, подібність правовідносин означає схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (однотипними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16, від 25.04.2018 у справі №925/3/17, від 25.04.2018 у справі №910/24257/16, від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі №910/719/19 та постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі №923/682/16.
Предметом спору у справі, яка переглядається є матеріально-правова вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення Відповідача з орендованого майна.
В той же час у справі № 917/1739/17, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, розглядалась позовна вимога міської ради до фізичної-особи підприємця про стягнення збитків, завданих територіальній громаді міста внаслідок порушення земельного законодавства.
Наведений Департаментом висновок Верховного Суду у справі № 487/10128/14-ц зроблений у спорі щодо (1) оскарження рішення міської ради в частині надання фізичній особі у власність земельної ділянки, (2) визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, (3) визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку і скасування його державної реєстрації.
У справі № 587/430/16-ц, на яку також посилається заявник, предметом спору були вимоги про (1) визнання незаконним і скасування наказу Держземагентства про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, (2) визнання незаконним і скасування наказу Держземагентства про надання земельної ділянки, (3) визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та (4) зобов`язання її повернути до земель запасу державної власності.
У справах № 910/7364/18 та № 911/225/18, на відміну від справи, яка переглядається (№ 910/17425/20) позов про повернення нерухомого майна заявлено балансоутримувачем. Під час вирішення питання щодо наявності/відсутності правових підстав для повернення майна Верховним Судом у вказаних справах (№ 910/7364/18 та № 911/225/18) викладено правову позицію, відповідно до якої балансоутримувач не має права замість власника (орендодавця) вимагати виселення орендаря.
З огляду на зміст зазначених постанов Верховного Суду правовідносини у цих справах не є подібними до справи, що розглядається, враховуючи предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин та сферу правового регулювання, а тому застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у цих постановах, до правовідносин у справі, що розглядається, є некоректним, а зазначені висновки не є релевантними.
Щодо доводів скаржника про неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків, які викладені у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 910/6828/18, судова колегія виходить з такого.
Так, у вказаній справі (№ 910/6828/18) наведено правовий висновок, відповідно до якого продовження договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах оформлюється шляхом укладення додаткової угоди як невід`ємної частини цього договору
Водночас, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19 викладено правову позицію, відповідно до якої статтею 764 Цивільного кодексу України, частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України та частиною другою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором та для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.
Господарським процесуальним кодексом України визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.
Суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).
В такий спосіб, оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій у справі, яка переглядається за своїм змістом відповідають висновкам об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19. Зазначеним спростовуються доводи скаржника про неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 910/6828/18. 
Суд не бере до уваги й посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на правову позицію, викладену у постановах Вищого господарського суду України та Київського апеляційного господарського суду, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України та апеляційної інстанції не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.
Інші доводи скаржника про необґрунтованість та незаконність оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій є неаргументованими та відхиляються судовою колегією касаційної інстанції як такі, що спрямовані на переоцінку доказів з метою встановлення інших фактичних обставин справи, що виходить за межі встановленої законом компетенції Верховного Суду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).
У той же час, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі № 910/17425/20.
Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі № 910/17425/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	В. А. Зуєв	
  Судді  	 	  І. С. Берднік	
 	 	  І. С. Міщенко