ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4733/19  Номер провадження 22-ц/814/1803/21	Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.
секретар: Ракович Д.Г.

за участю: представника прокуратури– Дорогейко О.В.
представника відповідача – адв. Лисенка А.Ф.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області І.П. Кінаш
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року
по справі за позовом першого заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області звернувся до місцевого суду з вказаним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській областідо ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 10.10.2018 до прокуратури надійшло звернення ГУ Держгеокадастру у Полтавській області щодо порушення земельного законодавства з проханням притягнути винних осіб до відповідальності та повернення земельних ділянок у державну власність.
Зазначають, що, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно нібито на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області №5014-СГ від 11.06.2018 відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га з кадастровим номером 5322887400:07:003:0018 із державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населених пунктів. Однак ГУ Держгеокадастру у Полтавській області рішення про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не приймалося.
Окрім цього, відповідно до даних Автоматизованої системи діловодства «ДОК ПРОФ Степ 2.0» звернення від ОСОБА_1 до Головного управління не надходило, а реєстраційний номер присвоєний іншому наказу. 
За вказаним фактом Лубенським ВП ГУНП в Полтавській області розслідується кримінальне провадження №42018171240000215 від 15.11.2018 за ч.1 ст.366 КК України.
Відтак, прокурор вважає, що набуття у власність даної земельної ділянки відбулося з порушенням вимог законодавства.
З урахуванням наведеного прохали витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Полтавської ОДА земельну ділянку загальною площею 2га з кадастровим номером 5322887400:07:003:0018, яка знаходиться на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області; вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31.05.2021 року клопотання прокурора задоволено. 
Залучено до участі у даній цивільній справі у якості правонаступника прокурора Лубенської місцевої прокуратури – прокурора Лубенської окружної прокуратури (а.с.132-133).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2021 рокув задоволенні позову першого заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, відмовлено.

       З вказаним рішенням не погодився прокурор, який в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимогу у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області рішення про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не приймалось, а земельна ділянка з кадастровим номером 5322887400:07:003:0018 у власність не передавалась. Відтак, у даному випадку спірна земельна ділянка вибула із державної власності всупереч вимогам закону, а тому наявні правові підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння у державну власність на підставі ст.ст.387,388,396 ЦК України.
       При цьому, зауважують, що місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову, безпідставно вказував, що доводи позову свідчать лише про порушення процедури прийняття наказу – підроблений підпис, перебування посадової особи у відпустці, відсутність реєстрації наказу в автоматизованій системі, оскільки, як установлено матеріалами справи, ОСОБА_1 взагалі не звертався для оформлення права власності на вказану земельну ділянку.
       Також, зазначають, що законом не визначено обов`язкової наявності обвинувального вироку суду для підтвердження незаконності приватизації земельної ділянки. При цьому, стороною відповідача так і не було надано суду Наказ №5014-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо ОСОБА_1 , що вказує на його відсутність взагалі, що також підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 30.09.2019 року №10-16-0.6-6128/2-19 та копією наказу №5014-СГ від 23.07.2018 року. Окрім того, вказують, з посиланням на практику касаційного суду, на те, що визнання вказаного наказу недійсним у даному випадку не є належним способом захисту порушеного права.

       У поданому відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , вказуючи на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, прохав залишити його без змін, а апеляційну скрагу без задоволення.
       Зауважує, що прокурор, обґрунтовуючи свої вимоги, вказував на факти, які можуть свідчити про порушення процедури прийняття цього наказу – підроблений підпис, перебування посадової особи у відпустці, відсутність реєстрації наказу в автоматизованій системі. При цьому, на думку ОСОБА_1 , наведені обставини свідчать лише про наявність обґрунтованих сумнівів в законності такого наказу. Зауважує, що норми чинного законодавства не передбачають підстав визнання відповідних актів нікчемними на підставі таких фактів, що давало б прокурору право пред`явити позов про витребування земельної ділянки.
Так, відповідач вважає, що місцевим судомп було вірно зазначено, що у даній справі відсутні підстави для втручання у суспільні відносини у спосіб, запропонований прокурором, через витребування земельної ділянки, оскільки наведене порушує принцип юридичної визначеності. 

У судовому засіданні представник прокуратури апеляційну скаргу підтримав та прохав її задовольнити.
Представник відповідача скаргу не визнав та прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, Наказом №4579-СГ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 18.05.2017р. відповідачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населених пунктів (а.с.14).
На підставі цього наказу ТОВ «Лубни-Райземсервіспроект» було розроблено проект землеустрою, який в наступному погоджено висновком державної експертизи від 28.03.2018 року № 403/82-18 (а.с.15).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №181538189 від 18.09.2019 року, ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 5322887400:07:003:0018, для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області. Підставою виникнення права власності вказано наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області №5014-СГ від 11.06.2018 року. Реєстрацію здійснено державним реєстратором виконкому Лубенської міської ради Максименком М.А. (а.с.33-34).
Аналогічні відомості зазначені в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку (а.с.35-37). 

При цьому, 19.11.2018 року, за зверненням Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості №42018171240000215 за ч.1 ст.366 КК України щодо можливої підробки наказів про надання дозволів на розробку землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам в адміністративних межах Лубенського району (а.с.16).
З вищевказаного звернення вбачається, що, відповідно до доповідної записки начальника відділу у Лубенському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Малюти Н.І. 18.07.2018р. відділом у Лубенському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області виявлено факти можливих порушень при екстериторіальному погодженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в тому числі висновку експерта державної експертизи ОСОБА_2 від 28.03.2018р. №403/82-18 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області. Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно нібито на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області №5014-СГ від 11.06.2018р. відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га з кадастровим номером 5322887400:07:003:0018 із державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населених пунктів. Однак ГУ Держгеокадастру у Полтавській області рішення про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не приймалося. Також, відповідно до даних Автоматизованої системи діловодства «ДОК ПРОФ Степ 2.0» звернення від ОСОБА_1 до Головного управління не надходило, а реєстраційний номер присвоєний іншому наказу (а.с.12-15).
Установлено, що вищевказане кримінальне провадження на даний час знаходиться на стадії досудового розслідування і жодній особі повідомлення про підозру не вручено.

Окрім того, встановлено, що, відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 13.09.2019 року №1145, підпис начальника Головного управління В.В.Чувпило на наказі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №4579-СГ від 18.05.2017 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням на «око» його підпису в результаті попереднього тренування (а.с.18-29). 
Також встановлено, що в період часу з 17 по 31 травня 2017 року ОСОБА_3 перебував у відпустці (а.с.13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факти підроблення підпису, перебування посадової особи у відпустці, відсутність реєстрації наказу в автоматизованій системі свідчать лише про наявність обґрунтованих сумнівів в законності прийняття наказу. При цьому, норми чинного законодавства не передбачають підстав визнання відповідних актів нікчемними на підставі таких фактів, що давало б право прокурору пред`явити позов про витребування земельної ділянки. 
Відтак, місцевий суд не вбачав підстав втручання в суспільні відносини у спосіб, запропонований прокурором, через витребовування земельної ділянки, оскільки наведене порушує принцип юридичної визначеності та вказував, що належним способом захисту в цьому випадку є скасування такого наказу, проте такі вимоги суду не пред`являлися.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області діє відповідно до Положення, затвердженого наказом Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308, та реалізує покладені на нього повноваження згідно з ч.1 ст.122 Земельного кодексу України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог Земельного кодексу України.

Пунктами «а», «б» частини першої статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (пункт «Б» частини першої статті 121 ЗК Кодексу).

За змістом статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або орган місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Таким чином, законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення органу державної влади або місцевого самоврядування на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства.

Так, в матеріалах справи міститься Наказ №4579-СГ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 18.05.2017р., яким відповідачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населених пунктів (а.с.14).
На підставі цього наказу ТОВ «Лубни-Райземсервіспроект» було розроблено проект землеустрою, який в наступному погоджено висновком державної експертизи від 28.03.2018 року № 403/82-18 (а.с.15).

При цьому, як установлено Висновком почеркознавчої експертизи від 13.09.2019 року №1145, підпис начальника Головного управління В.В.Чувпило наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №4579-СГ від 18.05.2017 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням на «око» його підпису в результаті попереднього тренування (а.с.18-29). 
Також, як установлено з даних листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 05.10.2018 року №10-16-0.6-6007/2-18, що, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 13.05.2017 року №164-в «Про надання залишку щорічної основної відпустки ОСОБА_3 » ОСОБА_3 перебував у відпустці в період часу з 17 по 31 травня 2017 року (а.с.13).

При цьому, як убачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(а.с.33-34), ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 5322887400:07:003:0018, для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області. Підставою виникнення права власності вказано наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області №5014-СГ від 11.06.2018 року. 
Аналогічні відомості зазначені в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку (а.с.35-37). 

Проте, як убачається з наявної у матеріалах справи копії Наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області №5014-СГ від 11.06.2018 року, ним надано дозвіл громадянину  ОСОБА_4  на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Більської сільської ради Котелевського району Полтавської області за межами населених пунктів (а.с.32).

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Відтак, лише за наявності волевиявлення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, оформленого належним чином (рішенням, тощо), можливе розпорядження спірним нерухомим майном.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18).

З наведеного вище вбачається, що при постановленні оскаржуваного рішення, місцевий суд вказані вище норми права та обставини справи не врахував, в наслідок чого було постановлено протиправне рішення суду, яке підлягає скасуванню з постановленням нового, по суті вимог.

Так, вказаними вище обставинами справи встановлено відсутність волевиявлення органу державної влади - ГУ Держгеокадастру у Полтавській областіна розпорядження спірною земельною ділянкою та про те, що вказаний державний орган області питання про передачу земельної ділянки кадастровий номер 5322887400:07:003:0018 площею 2га, у власність ОСОБА_1 не розглядав.

       Матеріалами справи установлено, що Наказ №4579-СГ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 18.05.2017р., яким відповідачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населених пунктів підписаний не уповноваженою на те особою - начальником Головного управління В.В.Чупило, а іншою особою, з ретельним наслідуванням на «око» його підпису в результаті попереднього тренування.
       При цьому. Наказ №5014-СГ від 11.06.2018 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2га, кадастровий номер 5322887400:07:003:0018, для ведення особистого селянського господарства на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області, виданий ГУ Держгеокадастру у Полтавській області щодо іншої особи ОСОБА_4 (а.с.32).

Відтак, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_1  на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 5322887400:07:003:0018,лише посвідчують право власності на землю, однак не є підставою для виникнення такого права у розумінні положення статті 116 ЗК України.
Тобто, належне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, яке б підтверджувало правомірність набуття  ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, за доведеноості, на підставі належних та допустимих доказів, відсутності волевиявлення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування на передачу спірної земельної ділянки у приватну власність, є встановленою неправомірність набуття ОСОБА_1 права власності на землю, а тому наявні правові підстави для застосування до даних правовідносин положень статті 387 ЦК України, та витребування спірної земельної ділянки у відповідача у визначений проокурором спосіб.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову Прокуратурою Полтавської області було сплачено 1921 грн. судового збору.
При цьому, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19.07.2021 року апеляційну скаргу керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області І.П. Кінаш на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31травня 2021 року, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання даної ухвали.
Вказаною ухвалою до сплати визначено кошти в сумі 2881,50грн за подачу апеляційної скарги.
При цьому, як убачається з Платіжного доручення №1615 від 07.07.2021 року Полтавською обласною прокуратурою було сплачено 3405грн.
З урахуванням наведеного кошти, сплачені за подачу апеляційної скарги в передбаченій законом сумі - 2881,50грн підлягають розподілу при постановленні даного судового рішення, а кошти в сумі 523,5 (3405-2881,5) є надмірно сплаченими та питання щодо їх повернення підлягає вирішенню в порядку ст.7 ЗУ Про судовий збір».

Відтак, з відповідача на користь Полтавської обласної прокуратури підлягає до стягнення судовий збір в сумі 4802,5 (1921+2881,5)грн.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області І.П. Кінаш,- задовольнити.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року, - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов першого заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, - задовольнити.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Полтавської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 2га з кадастровим номером 5322887400:07:003:0018, яка знаходиться на території Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір в сумі 4802,5грн (чотири тисячі вісімсот дві гривні 50коп).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 03.09.2021 року.