ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2021 року
м. Харків
Справа № 646/4470/20
Провадження № 22-ц/818/2512/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
секретаря Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа: відділення акціонерного товариства» «Кредобанк» про визнання кредитного договору частково недійсним  та зобов`язання відповідача Акціонерного Товариства «Кредобанк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору №15816/2018 від 23 лютого 2018 року позивачем ОСОБА_1 платежів з погашення заборгованості,-
в с т а н о в и в :
У липні 2020 року позивач звернулась з позовом до Акціонерного Товариства «Кредобанк», третя особа: відділення акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язати відповідача Акціонерного Товариства «Кредобанк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору №15816/2018 від 23 лютого 2018 року позивачем ОСОБА_1 платежів з погашення заборгованості, зарахувавши комісію у сумі 89928,13 грн в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами кредитного договору №15816/2018 від 23 лютого 2018 року.
В обґрунтування позову посилалась на те, що 23.02.2018 між  ПАТ «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №15816/2018. Згідно з кредитним договором ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 344 552 грн. 15 коп. на строк до 22 лютого 2025 року, з наступними умовами: 0,001% річних за користування кредитом, одноразовою комісією за видачу кредиту 2,99% від суми кредиту, щомісячною комісією за управління кредитом 0,9% від суми кредиту і в терміни, передбаченні Кредитним договором. Позивач наполягав, що вказаний кредит є саме споживчим кредитом, а тому відносини сторін даного договору врегульовані ЗУ «Про захист прав споживачів». Умовами п. 3.1 договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком позивач сплачує комісію за управління кредитом щомісячно в розмірі 0,9% від суми виданого кредиту, передбаченого п. 2.1 Договору, який в свою чергу містить графік погашення заборгованості. Із вказаного графіка позивачу за період з 23.03.2018 по 22.02.2025 необхідно сплатити вказаної комісії в розмірі 260481,72 грн. Позивач добросовісно без порушень умов договору в тому числі оспорюваного пункту сплачувала визначену комісію передбачену п. 3.1 Договору та Графою 7.1 Графіку погашення заборгованості у період з 23.03.2018 по 20.07.2020 на загальну суму 89928 грн. 13 коп. Позивач вважає такі умови договору такими, які порушують норми чинного законодавства та її права, а тому, посилаючись також на правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена в Постанові від 16 листопада 2016 року по справі №6-174 цс16, просила суд визнати недійсною умову п. 3.1 вказаного кредитного договору та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши нею сплачену суму цих платежів з погашення заборгованості за комісією в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами даного кредитного договору.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсною з моменту укладення договору умову п. 3.1 Кредитного договору № 15816/2018 від 23 лютого 2018, укладеного між ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_1 , та АТ «Кредобанк» за якою передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує комісію за управління кредитом щомісячно в розмірі 0,9% від суми виданого кредиту, передбаченого п. 3.1 Договору, згідно п. 7.1 Графіку погашення заборгованості за кредитним договором.
Визнано недійсною з моменту укладення договору умову п. 7.1 Графіку погашення заборгованості, що є додатком 1 до кредитного договору № 15816/2018 від 23 лютого 2018 року, укладеного між  ОСОБА_1 , та АТ «Кредобанк», в частині визначення графіку щомісячних платежів за додаткові та супутні послуги, а саме за управління кредитом,  що підлягає до сплати, за період з 23.03.2018 по 22.02.2025 в розмірі 260481, 48 грн.
Зобов`язано АТ «Кредобанк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № 15816/2018 від 23 лютого 2018 року позивачем платежів, зарахувавши сплачену позивачем в сумі цих платежів з погашенням заборгованості комісію (плату за управління кредитом) у сумі 89928, 13 грн.– в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбаченні умовами кредитного договору № 15816/2018 від 23 лютого 2018. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції АТ «Кредобанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору та графік погашення кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. 
Правом на подання відзиву позивач не скористалась.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Також виходив з того, що комісія за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не відповідають  обставинам справи.
Встановлено, що 23.02.2018 між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №15816/2018. Згідно з кредитним договором ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 344 552 грн. 15 коп. на строк до 22 лютого 2025 року, з наступними умовами: 0,001% річних за користування кредитом, одноразовою комісією за видачу кредиту 2,99% від суми кредиту, щомісячною комісією за управління кредитом 0,9% від суми кредиту і в терміни, передбаченні Кредитним договором. Зобов`язання між сторонами за вказаним договором виконані. 

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що обслуговування кредиту банком позивач сплачує комісію за управління кредитом щомісячно в розмірі 0,9 % від суми виданого кредиту, передбаченого п. 2.1 Договору у, який в свою чергу містить графік погашення заборгованості.

З графіку погашення заборгованості вбачається, що за період з 23.02.2018 по 22.05.2025 ОСОБА_1 нараховано 260481,48 грн. процентів за управління кредитом (а.с. 11).

Згідно довідки № 1120 від 02.04.2020  ОСОБА_1  перебуває на військовій службі в Харківському зональному відділі Військової служби правопорядку з 24.05.2019.(а.с. 18)  

Відповідно до копії посвідчення серія НОМЕР_2 від 08.12.2017 виданого Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України, позивач є учасником бойових дій (а.с. 17)
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 24 листопада 2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Положення оспорюваного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії у вигляді винагороди за обслуговування кредиту (пункт 1.1 кредитного договору) є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина 4,5 статті 216 ЦК України).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що умова договору (пункт 3.1,7.1) про сплату комісії за розгляд анкети-заяви на отримання кредиту, за видачу кредиту та за управління кредитом, а також графік погашення заборгованості суперечить приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав.
У той же час у випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.
З огляду на зазначене, апеляційний суду дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо положень договору, якими передбачене нарахування та сплата комісії за кредит, проте враховуючи, що такий правочин не підлягає визнанню недійсним, висновок суду про задоволення позову в цій частині є не правильним.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги АТ «Кредобанк» та наявності підстав для часткового скасування судового рішення.
Доводи апеляційної скарги не є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Кредитний договір не містить роз"яснень які саме послуги надаються споживачу, який сплатив комісію за обслуговування кредиту.
Також відповідачем не спростовано той факт, що на час укладення договору позивач є учасником боєвих дій і нарахування процентів за управління кредитом позивачу як військовослужбовцю є незаконним.
З огляду на те, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 1260 грн компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч.6 ст.141 ЦПК України).
Керуючись статтями 141, 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» – задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2020 року – в частині визнання кредитного договору частково недійсним скасувати, ухвалити нове. 
В задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа: відділення Акціонерного товариства» «Кредобанк» про визнання кредитного договору частково недійсним – відмовити. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Зобов’язати Акціонерне товариство «Кредобанк» зарахувати сплачену ОСОБА_1 суму комісії у розмірі 89 928, 13 грн в рахунок інших платежів з погашення заборгованості за договором №15816/2018 від 23 лютого 2018 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.
Головуючий          С.С. Кругова
Судді          О.В. Маміна
               Н.П.Пилипчук

Повний текст судового рішення
складено 19 серпня 2021 року.