Постанова
Іменем України
 
16 червня 2021 року
місто Київ
 
справа № 754/51/19
провадження № 61-22524св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, 
третя особа - Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,
особи, які приєдналися до касаційної скарги: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_7 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, до якої приєдналися ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_7 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , на постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Таргоній Д. О., Журби С. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивачів
ОСОБА_2 29 грудня 2018 року звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Деснянська РДА), Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (Управління ЖКГ Деснянської РДА) про визнання права власності на нерухоме майно та зобов`язання вчинити дії щодо приватизації.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року підсудність позову визначено Дніпровському районному суду міста Києва.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом (у новій редакції) до Деснянської РДА, третя особа - Управління ЖКГ Деснянської РДА, у якому просили визнати за ними право користування житловим приміщенням із окремим входом на першому поверсі будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлових приміщень, загальною площею 85, 4 кв. м, житловою площею 51, 2 кв. м; зобов`язати Деснянську РДА видати на ім`я ОСОБА_1 ордер на проживання серії «Б».
Позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 15 травня 1995 року № 142 «Про передачу основних фондів комунальної власності міста» закріплено на праві господарського відання за Державною комунальною будівельною корпорацією «Київміськбуд» житловий фонд та об`єкти соціально-побутового призначення, зокрема гуртожиток на АДРЕСА_1 .
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) від 14 жовтня 2004 року № 1881 змінено статус гуртожитку на АДРЕСА_1 на жилий будинок для малосімейних з 01 листопада 2004 року.
На підставі розпорядження КМДА від 04 грудня 2004 року № 2240 жилий будинок на АДРЕСА_1 передано до комунальної власності територіальної громади Деснянського району м. Києва та зобов`язано Акціонерне товариство холдингову компанію «Київміськбуд» як балансоутримувача надати житлові приміщення сім`ям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на обліку.
З вересня 1998 року відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 разом із дочкою тимчасово були поселені як родина потерпілих від наслідків Чорнобильської катастрофи у квартиру АДРЕСА_2 , а з 29 грудня 2005 року зареєстровані у цьому помешканні.
10 липня 2007 року сім`я позивача ОСОБА_1 збільшилася на одну особу, а у 2010 році вона разом із позивачем ОСОБА_2 одружилися та стали проживати у займаному позивачем ОСОБА_1 помешканні.
Оскільки займана житлова площа не відповідала встановленим законодавством санітарним нормам, тому 23 лютого 2011 року до КМДА подано заяву про збільшення житлової площі у зв`язку із збільшенням складу сім`ї.
За наслідками розгляду заяви 20 листопада 2011 року заступником голови КМДА надано доручення щодо врегулювання житлових проблем сім`ї ОСОБА_1 , згідно з яким родині надано додаткове приміщення на першому поверсі на АДРЕСА_1 , загальною площею 85, 4 кв. м.
Листом від 20 квітня 2011 року АТ ХК «Київміськбуд» повідомлено, що за отриманням відповідного ордера на надане додаткове приміщення першого поверху позивачу ОСОБА_1 необхідно звернутися до Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (далі - ДП «Екос»).
Ордер на додатково надане приміщення ДП «Екос» АТ ХК «Київміськбуд» позивачу ОСОБА_1 пообіцяли видати після завершення реконструкції цього приміщення, про що зазначено у листі від 26 квітня 2012 року.
Крім того, у цьому листі повідомлено про те, що Деснянською РДА видано розпорядження від 15 жовтня 2007 року № 1489, відповідно до якого надано дозвіл на перепланування згідно з наданим проектом нежилих приміщень перших поверхів у будинках на АДРЕСА_1 та 12-б ДП «Екос», яким у зв`язку із важким фінансовим станом підприємства позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл за власні кошти зробити перепланування наданого її родині приміщення на першому поверсі на АДРЕСА_1 , загальною площею 85, 4 кв. м, та після завершення робіт позивачу буде виданий ордер серії «Б».
Після перепланування приміщень 25 червня 2018  року позивач звернулася до відповідача із заявою про видачу ордера серії «Б», проте знову ж таки отримала відмову.
У листі від 05 липня 2018 року Деснянська РДА посилається на те, що немає точного визначення щодо статусу та призначення (житлове/нежитлове) приміщення на першому поверсі у будинку на АДРЕСА_1 , загальною площею 85, 4 кв. м, яке займає родина позивача.
Проте, відповідно до отриманої позивачем копії поверхового плану першого поверху будинку АДРЕСА_1 , відповідно до акта результатів огляду будинку, складеного КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 20 жовтня 2014 року, відповідно до даних технічного паспорта, складеного Київським міським БТІ, займані родиною позивачів приміщення, загальною площею 85, 4 кв. м, є житловими та зазначені як квартира АДРЕСА_3 .
Попри наведені обставини відповідач відмовляється визнавати за позивачами право на користування спірною нерухомістю та не надає ордер на переплановане за кошти позивачів приміщення, що є підставою їх звернення з позовом до суду.
Стислий виклад заперечень відповідача
Деснянська РДА заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. 
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, беручи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, керуючись положеннями законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачів щодо визнання за ними права на користування приміщеннями, загальною площею 85, 4 кв. м, розташованими на першому поверсі у будинку АДРЕСА_1 . Відповідно, відсутні правові підстави для видання позивачу ОСОБА_1 ордера на зазначені приміщення, оскільки судом встановлено, що спірне приміщення віднесено до категорії нежитлових приміщень та немає рішення відповідача про зміну статусу спірного нежитлового приміщення та визначення його статусу як житлового, що позбавляє відповідача права надати таке приміщення фізичним особам для проживання, а суд не є компетентним органом як щодо прийняття приміщення в експлуатацію, здійснення його інвентаризації, так й щодо зміни правового статусу такого приміщення.
Суд встановив факт самовільного зайняття та користування позивачами спірними приміщеннями.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 85, 4 кв. м, що складається з житлових приміщень, загальною площею 51, 2 кв. м: № 29, площею 22, 9 кв. м, № 28, площею 12, 3 кв. м, № 30, площею 7, 0 кв. м, № 31, площею 9, 0 кв. м, та місць загального користування, загальною площею 34, 2 кв. м: № 27 коридор, площею 15, 6 кв. м, № 35 коридор, площею 2, 4 кв. м, № 32 тамбур, площею 1, 9 кв м, №  33 санвузол, площею 3, 4 кв. м, №  34 санвузол, площею 1, 1 кв. м, № 36 душова, площею 1, 3 кв. м, № 38 душова, площею 1, 5 кв. м, № 37 кухня, площею 7, 0 кв. м.
Зобов`язано Деснянську РДА видати на ім`я ОСОБА_1 ордер серії «Б» на проживання у квартирі АДРЕСА_4 .
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку, що за встановлених фактичних обставин, які підтверджуються поданими позивачами доказами, є всі підстави для визнання законним проживання позивачів у спірній переобладнаній квартирі та видачі відповідного ордера для завершення процедури приватизації. За весь час проживання позивачів у спірному приміщенні майно утримувалося у належному стані та використовувалося відповідно до його функціонального призначення. Апеляційний суд вважав, що своїми діями Деснянська РДА порушує житлові права позивачів та чинне законодавство України, адже вселення родини до приміщення на першому поверсі, загальною площею 85, 4 кв. м, та постійне проживання в ньому відбувалося на законних підставах.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Деснянська РДА 17 грудня 2019 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, залишити в силі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник зазначає, що: 
-                  відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, виданий виконавчим комітетом відповідної ради на підставі рішення про надання жилого приміщення будинку державного або громадського житлового фонду. Дозвіл (усний чи письмовий), незалежно від суб`єкта його видання, не є правовою підставою для зайняття жилого приміщення та визнання права користування ним, оскільки положеннями житлового законодавства України не передбачений;
-                  невід`ємними складовими у правочині щодо видання ордера про право зайняття жилого приміщення є дотримання принципу черговості, надання житлової площі виключно в межах встановленого розміру та перебування приміщення у складі житлового фонду;
-                  ухваливши рішення про зобов`язання Деснянської РДА видати ОСОБА_1 ордер на спірне приміщення, суд апеляційної інстанції порушив принципи рівності, черговості, що, у свою чергу, призвело до порушення прав 4 056 родин у Деснянському районі м. Києва, які потребують поліпшення житлових умов і були зараховані до відповідної черги значно раніше ніж позивач ОСОБА_1 ;
-                  враховуючи, що ОСОБА_2 на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, у Деснянській РДА не перебуває, він відповідно до вимог статті 34 ЖК Української РСР не має права на отримання житла з державного житлового фонду;
-                  апеляційний суд усупереч правилам статті 47 ЖК Української РСР визнав за позивачами право користування спірним приміщенням, площею 85, 4 кв. м, коли ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_52 мають право на отримання з державного житлового фонду житлового приміщення площею не більше 27, 3 кв. м (13, 65 кв. м х 2 особи);
-                  суд апеляційної інстанції не врахував, що саме переобладнання, перепланування, ремонт та реконструкція не є доказом відповідності приміщення вимогам, які висуваються до жилого, а також не є правовою підставою вважати спірне приміщення жилим;
-                  спільне майно багатоквартирного будинку (приміщення загального користування, допоміжні приміщення) не можуть бути поділені між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частини перша, друга статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»);
-                  суд апеляційної інстанції, прийнявши доводи позивачів відносно доручення заступника голови КМДА від 20 листопада 2011 року щодо врегулювання житлових проблем позивачів, не з`ясував, яким чином надавалося таке доручення, врахувавши як достатній доказ лист ЖУ «Лівобережне» АТ ХК «Київміськбуд» від 26 квітня 2012 року № 587;
-                  дозвіл на проведення робіт з перепланування надавався саме ДП «Екос», а не ОСОБА_1 . Апеляційний суд не встановив, коли саме, на яких підставах та яким документом ДП «Екос» делегував свої права щодо проведення перепланування позивачеві;
-                  факт належності спірного приміщення до жилих судом у межах розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами судом не з`ясовувався, а тому не встановлювався;
-                  постанова суду апеляційної інстанції не містить жодного обґрунтування встановлення обставин того, що позивачі за весь час проживання у спірному будинку утримували майно у належному стані та використовували його відповідно до його функціонального призначення;
-                  безпідставним є посилання суду апеляційної інстанції на положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як на підставу для визнання права користування, видання ордера та подальшу приватизацію спірного приміщення;
-                  спірне приміщення ОСОБА_1 зайняла не у зв`язку з самостійним переселенням із зон безумовного (обов`язкового), гарантованого добровільного відселення та посиленого радіоекологічного контролю, а з метою збільшення займаної житлової площі, тобто поліпшення житлових умов;
-                   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили вимоги про визнання права користування спірним приміщенням та зобов`язання видати ордер на нього, проте вимоги щодо приватизації спірного приміщення судами не розглядалися, а отже судові рішення за такими вимогами не приймалися до розгляду;
-                  матеріали справи не містять доказів розпочатої процедури приватизації спірного приміщення у зв`язку з чим висновок апеляційного суду про необхідність видання відповідного ордера для завершення процедури приватизації не відповідає дійсності;
-                  суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», які, на переконання Деснянської РДА, не підлягають застосуванню. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 у січні 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із відзивом, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги Деснянської РДА, залишити без змін постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Деснянської РДА.
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року прийнято заяву про приєднання до касаційної скарги  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_7 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 .
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд в межах доводів касаційної скарги перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 15 травня 1995 року № 142 «Про передачу основних фондів комунальної власності міста» закріплено на праві господарського відання за державною комунальною будівельною корпорацією «Київміськбуд» житловий фонд та об`єкти соціально-побутового призначення, які закріплені за підприємствами, що входять до складу корпорації «Київміськбуд», станом на 01 січня 1995 року.
Пунктом 2 зазначеного рішення вирішено підприємствам, названим у додатку, передати корпорації «Київміськбуд» основні фонди, зазначені в пункті 1 цього рішення, у встановленому законодавством порядку.
До житлового фонду і об`єктів соціально-побутового призначення організацій корпорації «Київміськбуд» входив гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , залишковою вартістю 0, 4 млн. карб.
З вересня 1998 року відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 разом зі своєю донькою ОСОБА_52 тимчасово були поселені, як родина потерпілих від наслідків Чорнобильської катастрофи, у квартиру АДРЕСА_2 , що на праві господарського відання закріплений за державною комунальною будівельною корпорацією «Київміськбуд»
Розпорядженням КМДА від 14 жовтня 2004 року № 1881 «Про зміну статусу гуртожитків на АДРЕСА_5 », із змінами, внесеними розпорядженням КМДА від 04 грудня 2004 року № 2240, змінено статус гуртожитків на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_6 на жилі будинки для малосімейних з 01 листопада 2004 року, зобов`язано АТ ХК «Київміськбуд» передати будинки до комунальної власності територіальної громади Деснянського району м. Києва, а також зобов`язано Деснянську РДА затвердити рішення про надання у встановленому порядку сім`ям, які постійно проживають, перебувають на квартирному обліку та зареєстровані у зазначених жилих будинках, займаних ними жилих приміщень та видачу їм ордерів.
Згідно з паспортними даними ОСОБА_1 , яка має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 3, з 29 грудня 2005 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .
Розпорядженням Деснянської РДА від 15 жовтня 2007 року № 1489 «Про розгляд звернень з питань перепланування приміщень та будівництва погребів, балконів» надано дозвіл ДП «Екос» на перепланування згідно з наданим проектом перепланування нежилих приміщень перших поверхів під житлові квартири у будинках на АДРЕСА_5 .
До початку робіт з перепланування зобов`язано ДП «Екос» отримати згоду у співвласників жилих приміщень у порядку, встановленому законом.
23 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернулася до голови КМДА із заявою про сприяння у поліпшенні житлових умов родини ОСОБА_1 , яка складається з чотирьох осіб: ОСОБА_1 , її доньки ОСОБА_53 , онуки ОСОБА_54 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та чоловіка ОСОБА_2 , з яким заявником повторно зареєстровано шлюб у 2010 році, ураховуючи, що донька та онука заявника мають статус потерпілих від наслідків Чорнобильської катастрофи.
На квартирний облік зараховано ОСОБА_1 разом із донькою з 01 березня 2011 року на загальних підставах.
Згідно з листом АТ ХК «Київміськбуд» від 20 квітня 2011 року № 3044/0/2-11 на виконання доручення заступника голови КМДА Кучука М. І. з врегулювання житлових питань родини ОСОБА_1 ХК «Київміськбуд» сприяла зарахуванню ОСОБА_1 на чергу квартирного обліку у Деснянській районній у м. Києві адміністрації та рекомендовано ОСОБА_1 отримати ордер серії «Б» на займане приміщення.
Відповідно до витягу з протоколу № 12 спільного рішення адміністрації та первинної профспілкової організації ДП «Екос» ХК «Київміськбуд» від 16 червня 2011 року на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 березня 2011 року у справі № 2-426/11 видано ордер Семенчук С. М., склад сім`ї якої: вона та дочка ОСОБА_52 , на займане житлове приміщення кімнату №  8 , жилою площею 14, 8 кв. м, у загальній квартирі АДРЕСА_8 , яка згідно з поточною інвентаризацією БТІ відповідає кімнаті № 22 гуртожитку. На квартирному обліку перебуває з 01 березня 2011 року на загальних підставах, родиною з двох осіб (вона та дочка). Справа №  22721 . Прийнято рішення про залишення на квартирному обліку.
Апеляційний суд вважав встановленим, що за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 20 листопада 2011 року заступником голови КМДА видано доручення щодо врегулювання житлових проблем сім`ї ОСОБА_55 , згідно з яким родині надано додаткове приміщення на першому поверсі на АДРЕСА_1 , загальною площею 85, 4 кв. м.
Листом ДП «Екос» АТ ХК «Київміськбуд» від 26 квітня 2012 року № 587 ОСОБА_2 повідомлено, що враховуючи розпорядження Деснянської РДА від 15 жовтня 2007 року № 1489 та важкий фінансовий стан підприємства, надано дозвіл ОСОБА_1 за власні кошти зробити перепланування наданого її родині додаткового приміщення на першому поверсі будинку на АДРЕСА_1 , загальною площею 85, 4 кв. м, у житлове, та зобов`язано після завершення виконання відповідних робіт повідомити ДП «Екос».
Застережено, що тільки після завершення перепланування зазначеного приміщення в житлове та внесення відповідних змін в поверховий план будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 буде виданий ордер серії «Б» та укладений договір про компенсаційні витрати житлового фонду на займане приміщення.
Згідно з розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12 вересня 2012 року № 1605 та додатком № 1 до нього прийнято безоплатно до комунальної власності територіальної громади міста Києва відомчий житловий фонд, зокрема житловий будинок  АДРЕСА_1 , та передано його до сфери управління Деснянської РДА, що також відповідає розпорядженню Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29 листопада 2012 року № 2131 «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду ПАТ «ХК «Київміськбуд» в комунальну власність територіальної громади м. Києва до сфери управління районних в м. Києві державних адміністрацій».
Згідно з актом результатів огляду житлового будинку на АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2014 року, складеним комісією КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району, комісією виявлено, що ОСОБА_1 без дозвільної документації фактично використовує приміщення на першому поверсі, загальною площею 85, 4 кв. м, з них: житлові приміщення: №  29 , площею 22, 9 кв. м, № 28, площею 12, 3 кв. м, № 30, площею 7, 0 кв. м, № 31, площею 9, 0 кв. м (загалом 51, 2 кв. м житлової площі), та місця загального користування: № 27 коридор, площею 15, 6 кв. м, № 35 коридор, площею 2, 4 кв. м, № 32 тамбур, площею 1, 9 кв. м, № 33 санвузол, площею 3, 4 кв. м, № 34 санвузол, площею 1, 1 кв. м, № 36 душова, площею 1, 3 кв. м, № 38 душова, площею 1, 5 кв. м, № 37 кухня, площею 7, 0 кв. м (загалом 34, 2 кв. м).
Експлікація приміщень викладена згідно з поверховим планом БТІ 2005 року на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Опалювальна площа приміщення становить 83, 5 кв. м. Приміщення обладнані системою центрального опалення, водо- та електропостачання, каналізацією.
Розпорядженням Деснянської РДА від 30 січня 2015 року № 48 закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майно, що віднесено до сфери управління Деснянської РДА, зокрема, будинок АДРЕСА_1 .
04 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Згідно з письмовими вимогами КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 14 листопада 2016 року та від 15 лютого 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запропоновано у добровільному порядку звільнити безпідставно зайняте нежитлове приміщення, загальною площею 85, 4 кв. м, на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом Деснянської РДА від 15 травня 2018 року № 16-2334 повідомлено ОСОБА_1 про те, що згідно з розпорядженням Деснянської РДА від 30 січня 2015 року № 48, приміщення на 1 поверсі, яке займає ОСОБА_1 з родиною, є нежитловим приміщенням і відноситься до комунальної власності територіальної громади м. Києва.
25 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянської РДА із заявою про видання їй ордера на квартиру АДРЕСА_4 , зазначаючи, що приміщення на першому поверсі на АДРЕСА_1 , загальною площею 85, 4 кв. м, надано ОСОБА_1 та її родині на підставі доручення заступника голови КМДА Кучука М. І.
До заяви долучено копії технічних паспортів на приміщення будинку  АДРЕСА_1 , які містять розбіжності щодо визначення статусу займаного ОСОБА_1 приміщення, що є підставою для відмови у виданні ОСОБА_1 ордера на таке приміщення, про що зазначено у листі Деснянської РДА від 05 липня 2018 року № 102-102/л-1274-2617.
Згідно з актом, складеним комісією Житлово-експлуатаційної дільниці № 302 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», від 14 вересня 2018 року під час обстеження нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що в нежитловому приміщенні на першому поверсі зазначеного будинку фактично проживають фізичні особи в кількості 4 осіб, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_54 , ОСОБА_52 , які займають нежитлове приміщення, площею 84, 5 кв. м.
За даними Відділу квартирного обліку та розподілу житлової площі Деснянської РДА (довідки від 28 березня 2019 року № 496 та від 04 квітня 2019 року № 499) ОСОБА_2 на квартирному обліку в Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації не перебуває.
ОСОБА_1 дійсно перебуває на квартирному обліку з 01 березня 2011 року у складі сім`ї з 2-х осіб: ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_52 , порядок забезпечення житлом - загальна черга.
Досліджуючи питання про те, чи є спірні приміщення житловими, апеляційний суд вважав встановленим, що факт належності спірного приміщення до житлового підтверджується також рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року у справі №754/2242/13-ц, яким переглянуте за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2014 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району міста Києва до ОСОБА_1 про звільнення нежитлового приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 85, 4 кв. м.
У межах цієї справи судом встановлено, що листом БТІ від 14 травня 2015 року № 6235 надіслано копію технічного паспорта та копію поверхового плану № 1 першого поверху будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , відповідно до якого план був погашений (анульований) 29 жовтня 2013 року. З 29 жовтня 2013 року виданий новий план № 2 першого поверху будинку АДРЕСА_1 , відповідно до якого займані позивачами приміщення є житловими.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Звертаючись до суду з позовом, позивачі на обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначили, що порушено їхні житлові права, зокрема на користування житловими приміщеннями та отримання ордера серії «Б».
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Житлові правовідносини щодо забезпечення прав громадян на житло, належне використання і схоронність житлового фонду встановлені ЖК Української РСР.
Відповідно до статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
Підстави та порядок надання жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду передбачені у главі 1 розділу III ЖК Української РСР.
Відповідно до частини першої статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому ЖК та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР (частини перша та друга статті 34 ЖК Української РСР).
Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України (частина третя статті 34 ЖК Української РСР).
Громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості (частина перша статті 43 ЖК Української РСР).
Порядок надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів передбачений статтею 51 ЖК Української РСР, відповідно до якої жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської комітеті Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
Згідно з положеннями статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка потребує поліпшення житлових умов та перебуває на обліку, має право на отримання в порядку черговості вільного жилого приміщення на підставі ордера, виданого уповноваженим органом.
Заперечуючи проти позову, Деснянська РДА наголошувала на тому, що спірні приміщення не відносяться до жилих приміщень, а тому відповідно до правил статті 58 ЖК Української РСР не можуть бути надані позивачам.
У частинах першій-третій статті 4 ЖК Української РСР закріплено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.
До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (частина четверта статті 4 ЖК Української РСР).
Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, розпорядженням Деснянської РДА від 15 жовтня 2007 року № 1489 «Про розгляд звернень з питань перепланування приміщень та будівництва погребів, балконів» надано дозвіл ДП «Екос» на перепланування згідно з наданим проектом нежилих приміщень перших поверхів під житлові квартири у будинках на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_6 .
У матеріалах справи немає відомостей про те, що спірні приміщення після переобладнання/реконструкції/перепланування переведені з нежилих у жилі приміщення, відповідного рішення органу місцевого самоврядування немає.
За таких обставин Деснянська РДА відповідно до правил статті 58 ЖК Української РСР не мала правових підстав для видання позивачам ордера на вселення у спірні приміщення. Наведеного апеляційний суд не врахував, дійшов помилкових висновків про статус спірних приміщень як жилих, оскільки фактичні ознаки приміщення як жилого не є достатньою підставою для видання ордера для вселення в нього як в жиле приміщення.
Враховуючи, що рішення про переведення спірних приміщень із нежилих у жилі не ухвалювалося, такі приміщення мають статус нежилих.
Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.
Всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого.
Згідно з висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_56 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»), за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення.
З аналізу зазначених норм права та рішень Конституційного Суду України випливає, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою (постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 761/7369/18 (провадження 
№ 61-2959св21)).
Подібні положення викладені у Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». У частинах першій та другій статті 5 цього Закону передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що нежилими приміщеннями у багатоквартирному будинку мають право користування всі його співвласники (правомірні користувачі).
Зайняття та користування позивачами приміщень, загальною площею 85, 4 кв. м, розташованих на першому поверсі у будинку АДРЕСА_1 , які не мають статусу житлових, порушує права та інтереси інших мешканців цього будинку, а вчинення позивачами дій з реконструкції/перепланування цих приміщень не дає належних правових підстав для висновку про те, що такі дії позивачів є достатньою підставою для набуття ними права користування цими приміщеннями. При цьому дозвіл ДП «Екос» на реконструкцію приміщень не замінює ордера на вселення у жилі приміщення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 826/4766/17 (провадження № 11-1290апп18) зазначила, що у випадку невидачі особі ордера, якій на підставі рішення уповноваженого органу було надане жиле приміщення для поліпшення житлових умов, ця особа не може правомірно та підставно використовувати зазначене жиле приміщення.
Додатково Верховний Суд врахував, що апеляційний суд не встановив обставин дотримання порядку черговості отримання позивачами житла, а також того, що ОСОБА_2 має право на поліпшення житлових умов, оскільки він на відповідний облік у встановленому законодавством порядку не взятий.
Верховний Суд визнає помилковими висновки апеляційного суду про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки позивачем не доведено, що вона самостійно вселилася до спірних приміщень у зв`язку з переселенням із зони Чорнобильської катастрофи, про що йдеться у пункті 10 статті 22 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». До того ж предметом спору не є приватизація спірних приміщень, а визнання права користування ними та зобов`язання відповідача видати ордер на проживання, що не є тотожним спору про приватизацію цього приміщення.
Наведені обставини свідчать, що ухвалення рішення про визнання за позивачами права користування спірними приміщеннями та зобов`язання відповідача видати ордер серії «Б» стосується прав та інтересів осіб, які також взяті на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають у черзі на отримання такого житла.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За встановлених фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Апеляційний суд не врахував, що надання житла особам, які потребують поліпшення житлових умов здійснюється за рахунок тільки вільних жилих приміщень у порядку черговості, а недотримання цього порядку порушує права та законні інтереси інших осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Надання ордера на нежилі приміщення чинним законодавством України не передбачено.
У зв`язку з наведеним, враховуючи неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону.
Інші доводи касаційної скарги щодо площі спірних приміщень, право користування якими визнав апеляційний суд, доводів позивачів про доручення заступника голови КМДА, належного утримання спірних приміщень не підлягають оцінці у зв`язку із встановленням неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права, що є достатнім для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950  року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги, залишення в силі рішення суду першої інстанції, тому судовий збір, сплачений Деснянською РДА за подання касаційної скарги, підлягає компенсації заявнику за рахунок позивачів. Судові витрати, понесені позивачами під час розгляду справи апеляційним судом, покладаються на них.
Також за рахунок позивачів підлягають відшкодуванню витрати, понесені особами, які приєдналися до касаційної скарги Деснянської РДА.
Керуючись статтями 141, 389, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, до якої приєдналися ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_7 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі по 1 409, 60 грн з кожного.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_25 , ОСОБА_29 , ОСОБА_28 , ОСОБА_27 , ОСОБА_31 , ОСОБА_30 , ОСОБА_32 , ОСОБА_34 , ОСОБА_7 , ОСОБА_33 , ОСОБА_35 , ОСОБА_37 , ОСОБА_36 , ОСОБА_38 , ОСОБА_40 , ОСОБА_39 , ОСОБА_41 , ОСОБА_43 , ОСОБА_42 , ОСОБА_46 , ОСОБА_45 , ОСОБА_47 , ОСОБА_44 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_48 , ОСОБА_51 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі по 28,20 грн кожному з цих осіб із кожного позивача у цій справі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко