ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                            Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.
17 вересня 2021 р. 	Справа № 520/3115/21	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії, -
В с т а н о в и в:
21.02.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:
зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (подалі – ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган) зарахувати до розрахунку його стажу судді, який дає право на відставку та на отримання  щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці строк служби в армії - 1 рік 10 місяців 16 днів,  період роботи  за спеціальністю при обранні суддею 2 роки, період роботи на посаді судді 25 років 6 місяців та 19 днів, всього 29 років 05 місяців 05 днів;
зобов`язати відповідача здійснити перерахунок призначеного йому щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці  відповідно до ч. 3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», починаючи з 19.02.2020 року, з виплатою недоотриманих сум щомісячного грошового утримання;
внести зміни в трудовий стаж замість періоду роботи судовим виконавцем Ленінського районного суду м. Харкова 3 роки 2 місяці 12 днів зазначити період роботи судовим виконавцем Ленінського районного суду м. Харкова 1 рік 04 місяці 06 днів та період роботи  помічником голови ленінського районного суду м. Харкова 1 рік 10 місяців 06 днів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно не зараховано до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання - проходження строкової військової служби, період роботи за спеціальністю при обранні суддею.
          Заперечуючи вимоги адміністративного позову, відповідач зазначає, що Головне управління здійснювало свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, а отже своїми діями права та законні інтереси позивача не порушило.
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 задоволені частково.
Так, судовим рішенням, з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, визнана протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо не включення до розрахунку стажу судді у відставці ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, - строку служби у лавах Радянської армії - 1 рік 10 місяців 16 днів, а також період роботи, вимога щодо якої була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки.
Відповідач зобов`язаний здійснити ОСОБА_1 перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 19.02.2020 року, з урахуванням строку служби у лавах Радянської армії - 1 рік 10 місяців 16 днів, а також період роботи, вимога щодо якої була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки та   виплатою недоотриманих сум.
Вимоги адміністративного позову в іншій частині судом залишені без задоволення.
          Судом проведений розподіл судових витрат і на користь позивача з відповідача стягнуто 454 грн у відшкодування судових витрат.
          Судове рішення вмотивовано тим, що згідно із ч. 1 ст. 137 Закону України 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» (далі по тексту - Закон № 1402- VIII) до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
На час призначення позивача на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося ч. 4 ст. 43 Закону України від 15.12.1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» та Указом Президента України від 10.07.1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».
Згідно із ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24.02.1994 року № 4015-XII «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус суддів», до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Згідно з пунктом 31 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного   законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Крім того, відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», (чинної на час призначення позивача на посаду судді) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що до загального позивача, що дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання  судді у відставці, має бути враховано крім стажу роботи на посаді судді, період проходження строкової військової служби -1 рік 10 місяці 16 днів.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на час призначення  позивача на посаду судді, суддею міг бути громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, мав вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.
Долученими до матеріалів справи розрахунками стажу позивача та копією трудової книжки підтверджено, що позивач у період з у період з 10.09.1985 року по 01.07.1989 року  працював судовим секретарем Військового трибуналу Харківського гарнізону, з 14.12.1989 року по 25.02.1993 року - судовим розпорядником  Ленінського районного суду м. Харкова.
Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент призначення позивача суддею для зайняття такої посади поряд з іншим необхідним був наявний стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років. Відповідно, вказаний період має бути врахований при розрахунку стажу роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача.
Також суд зазначив, що  робота судового виконавця є юридичною діяльністю, пов`язаною з правозастосовчою (правовиконавчою) функціями, а отже є професійною діяльністю у сфері права, відтак, стаж роботи позивача судовим виконавцем має враховуватись як стаж його діяльності у сфері права.
Враховуючи викладене вище, беручи до уваги положення ст. 9 КАС України, суд дійшов висновку, про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Харківській області щодо незарахування до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання строку служби у лавах Радянської армії - 1 рік 10 місяців 16 днів, а також період роботи, вимога щодо якої була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки та зобов`язання здійснити перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 19.02.2020 року, з урахуванням строку служби у рядах Радянської армії - 1 рік 10 місяців 16 днів,     а також період роботи, вимога щодо якої була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки та виплатою недоотриманих сум.
Щодо позовної вимоги про внесення змін в трудовий стаж замість періоду роботи судовим виконавцем Ленінського районного суду м. Харкова 3 роки 02. Місяці 12 днів зазначити період роботи судовим виконавцем Ленінського районного суду м. Харкова -1 рік 04 місяці 06 днів та період роботи помічником голови ленінського районного суду м. Харкова 1 рік 10 місяців 06 днів, то суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки означене питання відповідачем не розглядалося, тоді як суд не може підміняти собою державний орган.
Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Харківській області, зазначаючи про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати в частині, якою судом задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволені цих вимог позивача.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що абзацом 2 п. 4 ст. 43 Закону України від 15.12.1992 року № 2862-Х11 надано вичерпний перелік посад, робота на яких зараховується до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання. Робота на посаді секретаря судового засідання Військового трибуналу Харківського гарнізону та робота судовим виконавцем Ленінського районного суду м. Харкова не належить до переліку посад, робота на яких зараховується до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Відповідач також зазначає, що Указ Президента України від 10.07.1995 року № 584/95 втратив чинність на підставі Указу Президента України № 248/2008 року від 20.03.2007 року.
Відповідно до п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби. Зазначена постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 01.12.2010 року.
Таким чином. на думку скаржника, Управління здійснювало свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, а отже своїми діями права та законні інтереси позивача не порушило. 
Позивачем судове рішення в апеляційному порядку не оскаржено.
Відзив на апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Харківській області від позивача не надходив, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). 
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення в оскаржуваній частині слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Судом установлено, що рішенням ХII сесії XXI скликання Харківської обласної Ради народних депутатів від 25.02.1993 року позивач ОСОБА_1 обраний на посаду народного судді Ленінського районного суду м. Харкова.
Постановою Верховної Ради України від 19.06.2003 року № 1016-ІV позивач ОСОБА_1 обраний на посаду судді Ленінського районного суду м. Харкова безстроково. З 13.06.2007 року позивач обіймав посаду судді Комінтернівського районного суду м. Харкова.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 27.09.2018 року № 3006/0/15-18 ОСОБА_1 звільнений з посади судді Комінтернівського районного суду м. Харкова.
Отже, як встановлено судом повноваження ОСОБА_1 як судді припинилися з дня набрання чинності Рішенням Вищої ради правосуддя від 27.09.2018 року № 3006/0/15-18, якою позивач був звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Таким чином, з 27.09.2018 року позивач припинив свої повноваження як суддя та набув право на призначення грошового утримання судді у відставці на умовах, визначених нормами законодавства, чинного станом саме на 27.09.2018 року, тобто Закону № 1402- VIII.
Закон України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 2453-VI), втратив чинність , крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII, згідно із Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII.
З 16.10.2018 року позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та з 01.12.2018 року отримує довічне грошове утримання судді у відставці.
Як убачається з розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складеного Комінтернівським районним судом м. Харкова (додаток 3 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами ПФУ, п. 3.1, розділу Ш), суддівський стаж ОСОБА_1 складає: 14 років 3 місяців 16 днів - суддя Ленінського районного суду м. Харкова (26.02.1993 року – 12.06.2007 року), 11 років 03 місяці 25 днів – суддя Комінтернівського районного суду м. Харкова (13.06.2007 року – 08.10.2018 року), всього: 25 років 07 місяців 11 днів.
При визначені розміру довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 пенсійним органом урахований стаж роботи позивача на посаді судді – 25 років 6 місяців 19 днів.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;
2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
          Законом України від 12.07.2018 року від 12.07.2018 року № 2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», що набрав чинності 05.08.2018 року, статтю 137 доповнено частиною 2 наступного змісту:
«До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді». 
Статтею 8 Закону СРСР № 328-I від 04.08.1989 року «Про статус суддів в СРСР», який введений в дію Постановою ВР СРСР № 329-I від 04.08.1989 року, визначалося, що народним  суддею може бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, має вищу  юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.
Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Законом України від 21.12.2016 року № 1798-VIII пункт 34 розділу XII ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону № 1402-VIII доповнено абзацом четвертим наступного змісту: 
«Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».
До набрання чинності Законом N 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-XII (далі - Закон № 2862-XII).
Відповідно до частини першої ст. 43 Закону № 2862-XII кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.
Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Згідно з частиною четвертою ст. 43 Закону № 2453-VI судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.
До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Відповідно до частини першої ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із частиною першої ст. 25 Конституційного Договору від 08.06.1995 року № 1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28.06.1996 року).
Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.
Згідно частини третьої ст. 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
Відповідно до частини першої ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10.07.1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (стаття втратила чинність 20.03.2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Крім того, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка діяла одночасно із Законом № 2862-XII; втратила чинність 01.01.2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.
Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).
Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів зазначає, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.
Це підтверджується також положеннями Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 року № 1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».
Колегія суддів вважає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру, а доводами апеляційної скарги зазначене не спростовується.
Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, періоду проходження позивачем строкової військової служби в лавах радянської армії, двох років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи позивача ОСОБА_1 на посаді судді, є неправомірним.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до стажу роботи позивача, який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, повинно зараховуватися (25 роки 6 місяців 16 днів) стажу роботи на посаді судді, строкова військова служба в лавах радянської армії (1 рік 10 місяців 16 днів) та 2 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду першої інстанції та щодо яких судом не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Частиною другою ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У справах «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14.10.2010 року та «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 07.07.2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати особі адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24.04.2008 року у справі «C. Дж. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria»], заява № 1365/07, § 39, від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, § 170).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11.11.1996 року у справі «Кантоні проти Франції» [«Cantoni v. France»], заява № 17862/91, § 31-32, від 11.04.2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65).
Колегія суддів, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18.07.2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; від 10.02.2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу слід залишити без змін. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
На підставі наведеного, керуючись ч. 2 ст. 9, ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц