П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/600/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Ю.М.   
Суддя-доповідач -  Залімський І. Г.   
01 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Сушка О.О.  Драчук Т. О. , 
секретар судового засідання:  Чорнокнижник О.В., 
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Макарді" до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю "Макарді" звернулося до Вінницького окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.01.2021 №0000460701 та №0000470701.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.04.2021 позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.04.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що перевіркою встановлено порушення: пункту 185 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого ТОВ “Макарді” завищено суму ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню р. 20.2 декларації за серпень 2020 року на суму 47867 грн, за вересень 2020 року на суму 50461 грн; завищено від`ємне значення з ПДВ р. 21 декларації за вересень 2020 року, що зараховується до складу наступного звітного періоду на суму 235 грн; пункту 201.10 статті 201, пункту 120-1.2. статті 120-1 Податкового кодексу України, ТОВ “Макарді” не зареєстровано протягом граничного строку податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.
На підтвердження понесених витрат не надано детального опису робіт, наданих послуг та погодинного обрахунку, яким була врахована складність справи та інші істотні обставини. Крім того, сума витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною із складністю справи (оскільки додані документи до позову складають собою лише формальний підхід до справи) та іншими істотними обставинами, а тому, вартість такої послуги, а саме 10000 грн, в даному випадку є необґрунтованою і завищеною.
Позивач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.
Представники позивача заперечили проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла  наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу ГУ ДПС у Вінницькій області від 17.11.2020 №4124К, направлень від 23.11.2020 №2940 та №2942, працівниками ГУ ДПС у Вінницькій області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ “Макарді” щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за серпень-вересень 2020 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у податкових деклараціях з податку на додану вартість від 18.09.2020 №9236877172 та від 19.10.2020 №9270339291, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету за вересень 2020 року у податковій декларації з податку на додану вартість від 19.10.2020 №9270339291.
За результатами перевірки складений акт від 11.12.2020  № 4484/02-32-07-01/32407672 у якому зафіксовано виявлені у ході перевірки порушення ТОВ “Макарді” вимог:
- пункту 185 статті 185; пункту 187.1 статті 187; пунктів 198.1., 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого ТОВ “Макарді”: завищено суму ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню рядок 20.2 Декларації за серпень 2020 року на суму 47867 грн, за вересень 2020 року на суму 50461 грн; завищено від`ємне значення з ПДВ р. 21 Декларації за вересень 2020 року, що зараховується до складу наступного звітного періоду на суму 235 грн;
- пункту 201.10 статті 201; пункту 1201.2. статті 1201 Податкового кодексу України, в результаті чого ТОВ “Макарді” не зареєстровано протягом граничного строку податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.
На підставі висновків вказаного акту перевірки, ГУ ДПС у Вінницькій області прийняло податкові повідомлення-рішення від 11.01.2021:
- №0000460701 про донарахування ТОВ "Макарді" 47867 грн податку на додану вартість та 24582 грн. штрафних (фінансових санкцій), всього за вказаним податковим повідомленням-рішенням збільшено зобов`язання перед бюджетом на 72449 грн; 
- №0000470701 про донарахування ТОВ "Макарді" 235 грн податку на додану вартість.
Позивач не погоджується із вказаними рішеннями від 11.01.2021, вважає їх протиправними, а тому звернувся до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати обґрунтованими висновки акту перевірки акт від 11.12.2020  № 4484/02-32-07-01/32407672, що свідчить про протиправність спірних рішень від 11.01.2021 №0000460701 та №0000470701.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Згідно з п.  185.1 ст.185 ПК України   об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до   ст. 186 ПК України.
Відповідно до п.187.1 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Встановлено, що на умовах договору купівлі-продажу №28-07 від 28.07.2015 року ТОВ “Макарді” (покупець) придбало у СВК “Дружба” (Продавець) сільськогосподарську продукцію “Вика” в кількості 7,180 т. на суму 64620,00 грн (в т.ч. ПДВ - 10770,00 грн), що підтверджено видатковою накладною № 72 від 29.07.2015.
Згідно виписки з банківського рахунку ТОВ “Макарді” від 30.09.2015 №285, 30.07.2015 позивачем перераховано кошти СВК “Дружба” в сумі 72000 грн (у тому числі ПДВ-12000 грн).
Водночас, завантаження продукцією “Вика” відбулось на суму меншу, ніж перераховано на рахунок контрагента. Таке завантаження мало місце, у зв`язку з тим, що вантажний автомобільний транспорт, поданий під завантаження ТОВ “Макарді” вмістив лише 7,180 т (на суму 64620 грн). Решту товару, відповідно до умов п. 4 договору купівлі-продажу № 28-07 від 28.07.2015, СВК “Дружба” зобов`язане відвантажити на користь позивача протягом одного дня після подачі ТОВ “Макарді” відповідного автотранспорту. 
Як пояснив позивач, зважаючи на невелику кількість недоотриманого товару, подача автотранспорту для його доставки ТОВ “Макарді” є економічно невигідною, тому не вживалося ніяких заходів для отримання решти оплаченого товару. 
ТОВ “Макарді” отримало податкову накладну № 4/2 від 30.07.2015 та включило до податкового кредиту декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року суму ПДВ - 12000 грн, про що свідчить розшифровка податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5) до Декларації за серпень 2015 року від 21.09.2015 за № 9194650262. 
Станом на 30.09.2020 по бухгалтерському рахунку 631 “Розрахунки з вітчизняними постачальниками” на підприємстві рахується дебіторська заборгованість в сумі 7380,00 грн (в т.ч. ПДВ - 1230,0 грн.). Окрім того, наявність такої заборгованості підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період: липень 2015 року - червень 2018 року між ТОВ “Макарді” та СВК “Дружба”, відповідно до якого кінцеве сальдо становить 7380 грн.
Підпунктом 14.1.11 п.14.1. ст.14 ПК України визначено, що безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак, в тому числі, заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.
Відповідно до ст. 3 Закону України   “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” №996-ХІV від 16.07.1999 (Закон № 996-ХІV) бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Одним із принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік, визначених  ст. 4 Закону № 996-ХІV є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
Відповідно до п.1 ст.9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частинами 1, 2, 5   ст. 8 Закону № 996-ХІV    встановлено, що    бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.    Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.
Підприємство самостійно: визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства;    обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних;    розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку; може виділяти на окремий баланс філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які зобов`язані вести бухгалтерський облік, з наступним включенням їх показників до фінансової звітності підприємства;    визначає доцільність застосування міжнародних стандартів (крім випадків, коли обов`язковість застосування міжнародних стандартів визначена законодавством).
Наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 №237 затверджено   Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10    “Дебіторська заборгованість”, яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності (далі    - Положення № 237).
Пунктом 4 цього Положення наведено поняття наступних термінів, зокрема: безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності; дебітори - юридичні та фізичні особи, які внаслідок минулих подій заборгували підприємству певні суми грошових коштів, їх еквівалентів або інших активів; дебіторська заборгованість - сума заборгованості дебіторів підприємству на певну дату; довгострокова дебіторська заборгованість - сума дебіторської заборгованості, яка не виникає в ході нормального операційного циклу та буде погашена після дванадцяти місяців з дати балансу; поточна дебіторська заборгованість - сума дебіторської заборгованості, яка виникає в ході нормального операційного циклу або буде погашена протягом дванадцяти місяців з дати балансу; сумнівний борг - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує невпевненість її погашення боржником; чиста реалізаційна вартість дебіторської заборгованості - сума поточної дебіторської заборгованості за вирахуванням резерву сумнівних боргів.
Згідно з п. 5, 7 Положення № 237, дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума.
Поточна дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги визнається активом одночасно з визнанням доходу від реалізації продукції, товарів, робіт і послуг та оцінюється за первісною вартістю. У разі відстрочення платежу за продукцію, товари, роботи, послуги з утворенням від цього різниці між справедливою вартістю дебіторської заборгованості та номінальною сумою грошових коштів та/або їх еквівалентів, що підлягають отриманню за продукцію, товари, роботи, послуги, така різниця визнається дебіторською заборгованістю за нарахованими доходами (процентами) у періоді її нарахування.
Поточна дебіторська заборгованість, яка є фінансовим активом (крім придбаної заборгованості та заборгованості, призначеної для продажу), включається до підсумку балансу за чистою реалізаційною вартістю. Для визначення чистої реалізаційної вартості на дату балансу обчислюється величина резерву сумнівних боргів.
Згідно п.11 Положення № 237 виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Таким чином, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Підприємство самостійно визначає порядок формування резерву сумнівної заборгованості та порядок списання безнадійної заборгованості.
Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу від 28.07.2015 року №28-07 визначено, що зобов`язання Продавця з поставки товару виникає протягом 1 робочого дня з моменту подачі Покупцем автотранспорту. 
Оскільки, ТОВ “Макарді” (Покупець) на момент перевірки, ще не подавало СВК “Дружба” (Продавець) автотранспорт для завантаження залишку товару на суму 7380 грн (в тому числі ПДВ 1230 грн), то зобов`язання СВК “Дружба” перед позивачем в частині поставки товару на вказану суму ще не виникло, а тому права позивача в цій частині зобов`язань, станом на момент здійснення перевірки, порушеними не були, через що термін позовної давності щодо захисту вказаних прав не міг розпочатися.
До того ж, у разі віднесення заборгованості до безнадійної, списання останньої є правом, а не обов`язком платника податків. Якщо платник податків не списав дебіторську заборгованість відповідно до пп.  14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК України, відтак немає іншого виду компенсації вартості товарів, робіт послуг, тому згідно п.14.1.266 п.14 ст.14 ПК України не виникає податкових зобов`язань по оплаті ПДВ та відповідно обов`язку складати податкову накладну. Вказаний обов`язок виникає тільки після списання заборгованості, а не визнання її сумнівною або безнадійною. 
Отже, у ТОВ “Макарді” не виникало необхідності в зарахуванні дебіторської заборгованості до складу безнадійної та, відповідно, не міг виникнути обов`язок щодо  складання та подання на реєстрацію податкової накладної на суму 1230,00 грн за такою заборгованістю.
Більш того, позивачем надано до суду докази погашення дебіторської заборгованості СВК “Дружба” перед ТОВ “Макарді” в сумі 7380 грн, а саме: копію листа ТОВ “Макарді” №25 від 12.02.2021 до СВК “Дружба” з проханням повернути надмірно сплачені кошти в розмірі 7380 грн; копію платіжного доручення №34 від 12.02.2021 про сплату СВК “Дружба” на користь ТОВ “Макарді” 7380 грн заборгованості; копію виписки по особовому рахунку АБ “Укргазбанк” з інформацією про зарахування на поточний рахунок ТОВ “Макарді” 7380 грн, сплачених СВК “Дружба”.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що дебіторська заборгованість СВК “Дружба” є безнадійною.
Відповідно до змісту акта перевірки висновки щодо порушення ТОВ "Макарді" приписів податкового законодавства зроблено також з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом - ТОВ "Сол-Агротрейд" з придбання насіння льону у вересні 2020 року всього на суму 210000 грн, у тому числі ПДВ - 35000 грн.
Пунктом 188.1 статті 188 ПК України встановлено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Згідно пункту 200.4 статті 200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до
Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1  статті  14 ПК України  податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу. 
Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1  статті 193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
В силу пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом   201.11   статті   201 цього   Кодексу.
Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).
За вимогами частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону № 996-XIV).
Згідно з п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (Положення №88), під первинними документами розуміють документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до п. 2.4 Положення №88 встановлено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильності її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійснені господарської операції. Крім того, підпис на документі може бути скріплений печаткою (п. 2.5 Положення №88).
Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.
Встановлено, що між ТОВ "Сол-Агротрейд" (Продавець) та ТОВ "Макарді" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу від 17.09.2020 №17-19/20, згідно п.1.1 якого Продавець зобов`язується продати, а Покупець оплатити й прийняти від Продавця сільськогосподарську продукцію зерно льону золотистого відповідно до умов дійсного договору.
Реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ “Сол-Агротрейд” підтверджується:
- видатковою накладною від 28.09.2020 №28/09, відповідно до якої постачальник (ТОВ “Сол-Агротрейд”) передає одержувачу (ТОВ “Макарді”) на підставі договору №17-09/20 від 17.09.2020 зерно льону золотистого в кількості 12 т. на загальну суму 210000 грн (в тому числі ПДВ - 35000 грн);
- платіжними дорученнями №3073 від 24.09.2020 на суму 100000 грн та №761 від 25.09.2020 на суму 110000 грн, згідно з якими ТОВ “Макарді” повністю оплатило, придбаний у ТОВ “Сол-Агротрейд” товар;
- товаро-транспортною накладною від 28.09.2020 №Р4, відповідно до якої автомобільним перевізником є ТОВ “Транс-Логістик”, замовник - ТОВ “Макарді”, вантажовідправник - ТОВ “Сол-Агротрейд”, вантажоодержувач - ТОВ “Макарді”. Так, перевізник здійснював перевезення насіння льону золотистого масою брутто 12 т. з пункту навантаження: с. Шибене, Бородянського району, Київської області до пункту розвантаження: м. Житомир, з метою експортування товару до Німеччини згідно з зовнішньоекономічним контрактом №065 від 24.09.2020, укладеним ТОВ “Макарді” з фірмою “Хандегро” GmbH (Федеративна республіка Німеччина) на предмет експорту 22 тон (+/- 5%) насіння льону золотистого по ціні 440 євро за 1 тону на загальну суму 9680 евро.
Реалізація насіння льону золотистого на експорт також підтверджується: вантажною митною декларацією UA/100530/2020/047533 від 28.09.2020 про митне оформлення на експорт 22,54 тон насіння льону золотистого від ТОВ “Макарді” до фірми “Хандегро” GmbH автотранспортом перевізника: ТОВ “Транс-Логістик” (Вантажний автомобіль Volvo з державним номерним знаком НОМЕР_1 та напівпричіп з номерним знаком НОМЕР_2 ); рахунком (INVOICE) №143 від 28.09.2020 на оплату 22,54 тони льону золотистого по ціні 440,0 євро за 1 тону на загальну суму 9917,6 євро; міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №028812 на перевезення 22,54 тон насіння льону золотистого від ТОВ “Макарді” до фірми “Хандегро” GmbH; банківським повідомленням №69423 від 09.10.2020 про зарахування на валютний рахунок ТОВ “Макарді” 12117,6 євро (403272,52 грн.) від фірми “Хандерго” GmbH.
Отже, позивач придбавши товар у ТОВ “Сол-Агротрейд” за договором купівлі-продажу від 17.09.2020 року одночасно уклав з метою реалізації придбаного товару  зовнішньоекономічний контракт з фірмою “Хандегро” GmbH (Німеччина) від 24.09.2020 та здійснив перевезення останнього відповідно до товарно-транспортною накладної від 28.09.2020 №Р4 від ТОВ “Сол-Агротрейд” до м. Житомир для подальшого транспортування на територію Німеччини. 
За результатом здійснення господарської операції з купівлі-продажу товару ТОВ “Сол-Агротрейд” складено та зареєстровано в ЄРПН для ТОВ “Макарді” податкові накладні №5 від 15.10.2020 на суму 100000 грн (сума ПДВ 16666,67 грн) та №6 від 15.10.2020 на суму 110000 грн (сума ПДВ 18333,33 грн).
Відповідно до положень пункту 4.2 договору від 17.09.2020 №17-19/20 продавець подає покупцю належним чином оформленні документи: видаткова накладна, своєчасно зареєстрована податкова накладна, товарно-транспортна накладна, рахунок-фактури, довідки необхідні для оформлення походження (декларація виробника та інші за необхідності).
Тобто, довідки для оформлення походження товару надається за необхідності, отже, надання останньої не є обов`язковим, а її відсутність не може свідчити про нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ “Сол-Агротрейд”. Достатнім для підтвердження факту переходу права власності на товар від продавця до покупця є видаткова накладна, яка зокрема виписана ТОВ “Сол-Агротрейд” на одержувача ТОВ “Макарді” від 28.09.2020 №28/09, наявність та належність складення якої не заперечується контролюючим органом.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 05.01.2021 у справі №820/1124/17. 
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції на доводи відповідача про відсутність інформації про наявність у ТОВ “Сол-Агротрейд” власних / орендованих об`єктів нерухомості / земельних ділянок у містах навантаження товару, сама по собі наявність або відсутність у контрагента об`єктів нерухомості, у яких міг би зберігатися товар (зерно льону золотистого), не може являтися вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю. Окрім того, складські площі, особливо в теплу пору року, наприклад, можуть облаштовуватися й у формі тимчасових споруд, які не вимагають державної реєстрації прав на них, на відміну від об`єктів нерухомого майна, а сам товар, який перебуває у власності продавця, наприклад, зерно сільськогосподарських культур, може тимчасово перебувати в місцях зберігання таких культур, наприклад, на елеваторах, які належать на праві власності третім особам.
У постановах від 17.09.2019 у справі  №807/2332/15, від 21.07.2020 у справі №804/9089/13-а Верховний Суд вказав, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).
У постанові від 10.09.2019 справа №814/2412/17 Верховний Суд вказав, що без встановлення у судовому порядку обставин відсутності у контрагентів суб`єкта господарювання основних засобів, трудових ресурсів тощо, висновки податкового органу про нереальність господарських операцій з огляду на зазначені обставини носять лише характер припущень.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2020 у справі №520/399/19 зауважив, що позивач є відокремленою юридичною особою від своїх контрагентів, а тому не може нести податкову відповідальність за відсутності вини, оскільки це б порушувало конституційний принцип індивідуального характеру відповідальності. Обов`язок ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податків. При цьому, такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку, відповідальність стосується кожного окремого платника податків і не може поширюватись на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.
Не є безумовним свідченням нереальності вказаних операцій позивача з ТОВ "Сол-Агротрейд" також посилання відповідача в акті перевірки на наявність податкової інформація, яка свідчить про те, що контрагент позивача - ТОВ "Сол-Агротрейд" є учасником тіньового сектору економіки та здійснює транзитні операції, спрямовані на отримання податкової вигоди кінцевим отримувачем. 
Так, відповідно до правої позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 24.07.2020 у справі №140/1504/19 сам по собі факт, що контрагент позивача є фігурантом у незавершеному кримінальному провадженні, не дає підстав до висновку про безтоварність господарських операцій, оскільки їх реальність підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема первинними бухгалтерськими документами, і не спростована у встановлений законом спосіб (належними й допустимими доказами.
До того ж, інформація, на яку посилається контролюючий орган, як на критерій оцінки реальності господарських операцій є безпідставною, оскільки фактично будь-які первинні документи платника податків не використовуються та не аналізуються, а отже, така інформація не відповідає критерію юридичної значимості, та не є допустимим та достовірним доказом в розумінні процесуального законодавства.
Така позиція, зокрема, викладена Верховним Судом у постанові від 24.11.2020 у справі №815/4345/15.
У постанові Верховного суду від 22.05.2020 у справі №804/9510/15 вказано, що посилання контролюючого органу на наявність кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не взято до уваги, ще й з огляду на те, що в зазначеному кримінальному провадженні відсутній вирок, а отримані в ході оперативно-розшукових заходів чи досудового слідства, не є доказами при доведенні фактів допущення порушень вимог податкового законодавства платником податків.
Статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер відповідальності, що виявляється і у персональній відповідальності кожного платника податку за ведення податкового обліку.
Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі "Булвес АД проти Болгарії" Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".
У справі "Інтерсплав" проти України (2007 рік, заява № 803/02), Європейський суд з прав людини у п. 38 рішення зазначив: "На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, які здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду, стосовно загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які вказували б на те, що заявник був безпосередньо залучений в такі зловживання".
Оскільки факт здійснення господарської операції позивача із ТОВ "Сол-Агротрейд" підтверджується дослідженими первинними документами, а також обов`язковими податковими накладними, достовірність та правильність оформлення яких податковий орган не ставить під сумнів, суд вважає, що відповідачем не доведено порушення позивачем вимог податкового законодавства при формуванні податкової звітності за результатом здійснення вказаних господарської операції із ТОВ "Сол-Агротрейд".
Щодо доводів відповідача про порушення податкового законодавства ТОВ “Макарді” при здійснення господарських операцій з ТОВ “Ластівка”, встановлено, що в акті перевірки від 11.12.2020 вказується про завищення на 14466 грн показника у рядку 16.1 (колонка Б) декларації за вересень 2020 року. Цьому передувало врахування на 62333 грн всупереч п.187.1 ст.187 ПК України у показниках рядка 17 (колонка Б) податкової декларації з ПДВ за серпень 2020 року, що призвело до завищення р. 19 декларації за серпень 2020 року на суму 62333 грн та одночасно до завищення р. 20.2 та 20.2.1 на суму 47 867 грн, р. 21 на суму 14466 грн. цієї ж декларації.
Тобто, перевіркою встановлено, що постачальник - СФГ "Ластівка" не вірно визначив першу подію для виписки податкової накладної, чим порушив п. 187.1 ст. 187 ПК України. ТОВ "Макарді" на порушення п. 201.10 ст. 201 ПК України не подано заяву зі скаргою на СФГ "Ластівка" за виписану податкову накладну з порушенням.
Судом встановлено, що між ТОВ “Макарді” (Покупець) та СФГ "Ластівка" (Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 26-08/20 від 26.08.2020, згідно п.1.1 якого Продавець зобов`язується продати й передати, а Покупець зобов`язується оплатити й прийняти від Продавця сільськогосподарську продукцію (насіння льону золотистого) відповідно до умов дійсного договору.
Відповідно до накладної № 45 від 02.09.2020 постачальник - СФГ "Ластівка" передає ТОВ “Макарді”, на підставі договору від 26.08.2020 №26-08/20, насіння льону золотистого  в кількості 22 т. на загальну суму 374000,09 грн (в тому числі ПДВ 62333,35 грн).
Оплату за товар ТОВ “МАКАРДІ” на рахунок СФГ "Ластівка" здійснено двічі, що підтверджується платіжними дорученням від 31.08.2020 №3016 на суму 287200,09 грн та платіжним дорученням від 01.09.2020 №3014 на суму 86800 грн. Окрім того, здійснення зазначених розрахунків підтверджено карткою рахунку 631 за серпень-вересень 2020 року.
За результатами купівлі-продажу насіння льону золотистого СФГ “Ластівка” складено та зареєстровано податкову накладну №16 від 14.09.2020 на загальну суму 374000,09 грн (сума ПДВ 62333,35 грн). В той же час, ТОВ "Макарді" взято до уваги факт перерахування коштів на підставі платіжних доручень від 31.08.2020 та 01.09.2020, відповідно складено та зареєстровано податкові накладні. 
Згідно вимог п. 198.2. ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
- дата отримання платником податку товарів/послуг.
Статтею 201 ПК України визначено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно вимог п.201.4. ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань.
Відповідно до п. 201.7. ст. 201 Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Встановлено та не заперечується відповідачем, що позивачем вірно визначено дату виникнення права платника податку на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, що підтверджується: копією податкової декларації з ПДВ за серпень 2020 року, в розділі ІІ Додатку 5 якої вказано суму податкового кредиту, право на який у ТОВ “Макарді” виникло на підставі податкової накладної, виписаної СФГ “Ластівка”, а відповідно у рядку 5 таблиці 2 додатку 3 видно, що до бюджетного відшкодування включена сума, яка відповідає черговості події та сплачена позивачем, решта включена у додаток 2 та відповідно до рядку 21 таблиці 1 до даної податкової декларації;  копією податкової декларації з ПДВ за вересень 2020 року, де в рядку 16.1 та 19 Таблиці 2 додатку 3 вказано решту суми податкового кредиту, право на який у ТОВ “Макарді” виникло на підставі податкової накладної, виписаної СФГ “Ластівка”.
Згідно з п. 201.10 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку-продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.
Покупцю товарів/послуг податкова накладна/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги".
Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.
У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.
Отже, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України не містить обов`язку для покупця товару подавати скаргу до податкового органу на продавця товару у випадку неправильного визначення продавцем першої події для виписування податкової накладної. Обов`язок відслідковувати правильність виписування податкових накладних покладено на податковий орган, який наділено повноваженнями, у випадку виявлення порушень, зупиняти реєстрацію податкових накладних та відмовляти в їх реєстрації.  Відтак, покупець товару, при віднесенні сум ПДВ до податкового кредиту керується виключно наслідками адміністрування процесу виписування податкових накладних, який здійснюється податковим органом і наслідком якого, зокрема, є факт реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі, що є достатньою підставою для покупця, щоб віднести суми ПДВ, вказані в зареєстрованій ПН, до свого податкового кредиту.
Отже, позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковою накладною, виписаною СФГ “Ластівка”, а обов`язок подавати скаргу на дії контрагента нормами чинного законодавства не передбачено.
З урахуванням наведеного у сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність та необхідність скасування податкових повідомлень-рішень від 11.01.2021 №0000460701 та №0000470701.
Згідно частин першої та другої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно частини дев`ятої статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19.
Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
На підтвердження понесених в ході розгляду справи витрат представником позивача надано угоду про надання правової допомоги від 15.01.2021, укладену між ТОВ “Макарді” (Клієнт) і адвокатом Ковалем Тарасом Івановичем (Адвокат), а також платіжне доручення №873 від 22.01.2021 про оплату правової допомоги адвоката в розмірі 10000 грн.
Відповідно до п. 1. вказаної угоди клієнт замовляє та повністю і своєчасно оплачує, а Адвокат надає Клієнтові за плату юридичну допомогу по веденню адміністративної справи в суді за позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про скасування податкових повідомлень-рішень №0000460701 від 11.01.2021 та №0000470701 від 11.01.2021.
Згідно з п. 2 угоди від 15.01.2021 в рамках цієї Угоди Адвокат надає Клієнту таку юридичну допомогу:
- консультації та роз`яснення з юридичних питань, усні та письмові довідки по законодавству;
- юридична експертиза договорів та інших документів правового характеру, що містяться в матеріалах судової справи;
- складання процесуальних документів (заяв, клопотань, відзивів і таке інше), необхідність яких може виникнути в процесі судового розгляду справи;
- здійснення представництва інтересів Клієнта в адміністративному суді на всіх стадіях судового провадження, включаючи апеляційну та касаційну стадії з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу та третій особі, в тому числі: з правом пред`явлення зустрічного позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмета позову, укладання мирової угоди, оскарження судових рішень у справі.
Пунктом 3 угоди передбачено оплату правової допомоги адвоката (гонорар) у розмірі 10000 грн. При цьому, зазначено, що гонорар за вказаною угодою є фіксованим і не залежить ані від обсягу виконаної роботи Адвокатом, ані від отриманого результату.
Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн дійсно мали місце та підтверджуються належними і допустимим доказами.
Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, вказана норма запроваджена для визначення розміру витрат, в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі та не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. 
Тому, не є обґрунтованими доводи відповідача про те, що на підтвердження понесених витрат не надано детального опису робіт, наданих послуг та погодинного обрахунку, яким була врахована складність справи та інші істотні обставини.
Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного суду у поставі від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивач до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, такі витрати відповідають вимогам розумності та були дійсно необхідними.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   08 липня 2021 року.

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сушко О.О.    Драчук Т. О.