П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/3715/20	

                                                                                                                          Головуючий в І інстанції: Бездрабко О.І.
Дата та місце ухвалення рішення: 06.04.2021 р. м. Херсон

                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якій просить: визнати рішення, дії чи бездіяльність відповідача щодо невиплати недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року протиправними та дискримінаційними; зобов`язати відповідача вчинити певні дії - виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період 01.08.2012 року по 30.01.2018 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.09.2013 року по 30.01.2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.09.2013 року по 30.01.2018 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується закордонним паспортом серії НОМЕР_1 , термін дії паспорта продовжено до 04.03.2022 року. 
Згідно наявної в матеріалах справи копії пенсійного посвідчення позивача,                                    з 01.01.2002 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком.
З 09.07.2004 року позивач була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. 
З вересня 2013 року позивачу було припинено виплату пенсії. 
31 січня 2018 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся особисто безпосередньо до відповідача із особистою заявою позивача про поновлення виплати пенсії, що підтверджується розпискою-повідомленням до заяви № 1256 від 31.01.2018 року.
За результатом розгляду поданої заяви, відповідачем було прийнято рішення                               від 08.02.2018 року № 1, яким було відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії, посилаючись на недотримання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, а також Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ.
Вказане рішення відповідача скасовано судовим рішенням у справі № 815/1226/18, що набрало законної сили.
Розпорядженням Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 157408 від 23.07.2019 року позивачу поновлено виплату пенсії з 31.01.2018 року.
Вважаючи, що з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові 20.05.2020 року у справі № 815/1226/18, позивач має право на виплату пенсії з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року, остання звернулась до суду з даною позовною заявою.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на отримання пенсії за віком, а обов`язком України є, відповідно, соціальний захист своїх громадян, які перебувають за її межами, у тому числі й на призначення та виплату пенсій.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати пенсії за віком ОСОБА_1 , у зв`язку із чим, останній підлягає зобов`язанню нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком за період з 01.09.2013 року по 30.01.2018 року. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з огляду на викладене. 
За змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, в редакції до 07.10.2009 року, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. 
Водночас, рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Зазначені положення Закону від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону              № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Таким чином, з 07.10.2009 року у відповідача відсутні правові підстави для не виплати пенсії позивачу у зв`язку із її виїздом за кордон. 
Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву та поданій апеляційній скарзі на відсутність у позивача права на поновлення виплати пенсії у зв`язку з тим, що позивач фактично постійно проживає за межами України в державі Ізраїль, реєстрація місця проживання на території України відсутня, угоди між Україною та державною Ізраїль про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль - не укладено, та відсутній механізм виплати пенсій пенсіонерам, які проживають в країнах, з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення, прямо суперечить наведеному рішенню Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким констатовано, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. 
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). 
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про допущення відповідачем бездіяльності щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.09.2013 року по 30.01.2018 року.
Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на виконання судового рішення у справі № 540/2317/18 та поновлення позивачу пенсії з 2018 року, колегія суддів зазначає, що питання щодо виконання судового рішення у вказаній справі не є предметом розгляду даної справи та вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи вірно врахував правову позицію Великою Палатою Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.05.2020 року у справі № 815/1226/18, згідно якої, зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії громадянам України, які проживають за її межами, відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком. Таким чином, враховуючи наведену правову позицію ВП ВС, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на поновлення виплати пенсії з моменту припинення такої виплати у зв`язку із виїздом за кордон, що здійснено відповідачем у 2013 році, тобто, після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, без будь-яких правових підстав. 
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції, суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.05.2020 року у справі № 815/1226/18, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 240, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 15.07.2021 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька