ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 серпня 2021 року           справа №200/9108/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року  у справі  № 200/9108/20-а (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області)   за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (далі - УПСЗН, відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії щодо відмови у виплаті заборгованості з травня 2014 року по грудень 2019 року компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідно до пункту 6 статті 21 Закону України «Про статус та соціальний  захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язати нарахувати та виплатити  заборгованість з травня 2014 року по грудень 2019 року компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідно до пункту 6 статті 21 Закону України «Про статус та соціальний  захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року у  задоволенні позову відмовлено (а.с. 41-43).
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що матеріалами справи підтверджено, що з липня 2014 року по грудень 2019 року відповідну компенсацію він не отримував, оскільки знаходився на обліку в УСЗН в м. Горлівка Донецької області, за виплатою компенсації звернувся до відповідача тільки в 2020 році  (а.с. 47).
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Позивач - ОСОБА_1 , є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 9 липня 2020 року у справі № 200/3359/20-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради - задоволено: визнано протиправними дії управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради щодо відмови у призначенні позивачу компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я відповідно до п.6 ст.21 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради повторно розглянути заяву позивача про призначення виплати компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я відповідно до п.6 ст.21 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням висновків суду.
Зазначеним рішенням суду встановлено такі обставини. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії. Рішенням відповідача від 11.02.2020 року відмовлено у наданні державної допомоги компенсації 25% вартості продуктів харчування на підставі витягу з протоколу № 9 від 04.02.2020 року.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що на виконання рішення суду позивачу призначено компенсацію 25% вартості продуктів харчування з січня 2020 року довічно.  Згідно Порядку № 365 суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (а.с. 39).
Таким чином, з січня 2020 року позивачу виплачується компенсація 25% вартості продуктів харчування.
Відповідач не виплачує позивачу заборгованість з виплат у зв`язку з відсутністю окремого порядку КМУ.
Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Згідно п. 6 ч. 1 статті 21 Закону № 796 особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2  статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: забезпечення продуктами харчування за фізіологічними нормами з обов`язковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання. Зазначеним особам компенсується 25 процентів вартості продуктів харчування за фізіологічними нормами, встановлюваними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до пункту 3 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 року,  призначення громадянам компенсацій, допомоги певних видів та надання пільг здійснюється за єдиною заявою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1146 «Про вдосконалення механізму надання соціальної допомоги».
Органи соціального захисту населення, що проводять нарахування та виплати, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  (далі - Закон), звіряють у разі потреби отриману від громадян інформацію щодо правомірності нарахування компенсаційних виплат з відділами персоніфікованого обліку згідно з Єдиним автоматизованим реєстром осіб, які мають право на пільги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 117.
Виплата компенсацій, допомоги певних видів та надання пільг у разі, коли вперше встановлено відповідний статус постраждалої особи і видано відповідне посвідчення, проводиться з дня подання громадянином заяви, але не раніше ніж з дня видачі йому посвідчення встановленого зразка.  
Згідно п. 6 ч. 1 ст.21 Закону № 796 особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: забезпечення продуктами харчування за фізіологічними нормами з обов`язковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання. Зазначеним особам компенсується 25 процентів вартості продуктів харчування за фізіологічними нормами, встановлюваними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до п. 3 ч.4 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженого постановою КМУ від 20.09.2005 року № 936 
Виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом,  проводиться  центрами  по  нарахуванню  та здійсненню  соціальних  виплат, структурними підрозділами з питань соціального  захисту  населення  районних  і  районних  у м. Києві держадміністрацій,  виконавчих  органів міських, районних у містах (крім  м.  Києва)  рад  (далі  -  уповноважений  орган)  за місцем фактичного   проживання  (перебування)  працюючих  та  непрацюючих громадян,  у  тому  числі  пенсіонерів,  працюючим  і  непрацюючим громадянам   і   пенсіонерам,   зокрема   пенсіонерам   та  особам офіцерського  складу,  прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової  служби  та  військової  служби за контрактом, особам начальницького   і   рядового  складу  органів  внутрішніх  справ, Державної   кримінально-виконавчої   служби   та   інших  органів, громадянам,  що  провадять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що провадять підприємницьку  діяльність  без утворення юридичної особи, а саме: компенсація за пільгове забезпечення продуктами харчування -   громадянам,   що   належать  до  першої  та  другої  категорії постраждалих  відповідно  до  пункту  14 частини першої статті 20, пункту  6  частини першої статті 21 Закону (796-12), за нормами, встановленими МОЗ.
Згідно  ст. 46 Конституції України   закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.
За приписами   статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених   Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»   внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:   перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335   внесено зміни до   постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, п. 15 викладено в такій редакції: «Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», п.18 доповнено реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України».
За змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 2 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до   закону   вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Суд зазначає, що зміни до  Закону № 796  з приводу особливостей виплати заборгованості з соціальних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.
Згідно ст. 7 КАС України  суд вирішує справи відповідно до   Конституції   та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені   Конституцією   та законами України. У разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Таким чином, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам   закону   слід застосовувати норми   закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у   ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Стаття 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених   законом   і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частин 1 та 3  статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для нарахування та виплати позивачу заборгованості з компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування.
Позивач просив виплатити заборгованість з виплат з травня 2014 року по грудень 2019 року.
На запит апеляційного суду відповідач листом від 30.07.2021 року повідомив, що згідно електронної справи позивач з липня 2014 року не отримував компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку  про часткове  задоволення позову про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у виплаті заборгованості з компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідно до п. 6 ч. 1 статті 21 Закону України «Про статус та соціальний  захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради нарахувати та виплатити позивачу заборгованість з компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідно до п.6 ч. 1 статті 21 Закону з липня 2014 року.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції  дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 250, 311,  315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року  у справі  № 200/9108/20-а за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії  - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті заборгованості з компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідно до п. 6 ч. 1 статті 21 Закону України «Про статус та соціальний  захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зобов`язати Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з компенсації 25 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, відповідно до п.6 ч. 1 статті 21 Закону України «Про статус та соціальний  захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з липня 2014 року.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Повний текст постанови складений 2 серпня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                             І.В. Геращенко

            Судді:                                                                                              А.А. Блохін

                                                                                                                     Т.Г. Гаврищук