Єдиний унікальний номер 242/458/21 
Номер провадження 22-ц/804/1892/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року                                                                                    м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,
за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу № 242/458/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 06 травня 2021 року (суддя Хацько Н.О.),

в с т а н о в и в :

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що рішенням Селидівської міської ради № 7/48-1474 від 25 вересня 2019 року йому надано дозвіл на установку групи тимчасових споруд в м. Селидове біля міського ринку, та зобов`язано в десятиденний строк укласти договір особистого строкового сервітуту. 30 вересня 2019 року між ним та відповідачем укладено відповідний договір № 261 про встановлення особистого сервітуту для розміщення групи тимчасових споруд та розроблено паспорт прив`язки з реєстраційним номером 02/2019, підготовлений відділом архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради. Після отримання зазначених дозволів на розміщення тимчасових споруд, у 2020 році було проведено будівництво нежитлових капітальних одноповерхових будівель, де нежитлова капітальна одноповерхова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 306,2 кв.м. Тобто, фактично позивач здійснив нове будівництво, яке було розпочато у жовтні 2019 року та закінчено у жовтні 2020 року. З викладеного вбачається, що побудовані нежитлові будівлі є капітальним одноповерховими будівлями та відносяться до нерухомого майна. Будь-яких порушень будівельних норм та стандартів вищевказаної будівлі при обстеженні не виявлено, експлуатація будівель можлива, права третіх осіб не порушено. Будівництво було виконано у відповідності до паспортів прив`язок та без порушень будівельних норм. Незважаючи на викладене, будівництво було проведено з порушенням вихідних даних на проектування без отримання від відповідача містобудівних умов та обстеження на нове будівництво нежитлових будівель, що є порушенням Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про місцеве самоврядування. Зазначив, що зазначене будівництво підпадає під поняття самочинне будівництво тому, згідно з частиною 5 статті 376 ЦК України, суд може визнати за позивачем право власності на вищевказане нерухоме майно. Також зазначив, що дана конструкція не порушує архітектурний план м. Селидове та прав інших осіб. Просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 306,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06 травня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.
Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.
З вказаною ухвалою не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що предметом позову є визнання права власності на нежитлове приміщення, на яке розповсюджується статус самочинного будівництва, при цьому не виникає жодних спорів з приводу земельних правовідносин. Закриваючи провадження, суд першої інстанції не вирішив питання про повернення судового збору.
Відповідачем Територіальною громадою Селидівської міської ради відзив на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Селидівська міська рада направила а адресу суду лист, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Селидівської міської ради № 7/48-1474 від 25 вересня 2019 року дозволено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 установку групи тимчасових споруд (торговельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності в м. Селлидове, біля міського ринку. Зобов`язано його в десятиденний строк укласти договір особистого строкового сервітуту строком на 2 роки 11 місяців з оплатою у розмірі 2483,85 грн. Щомісяця, після установки тимчасових споруд (торговельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності в м. Селидове, біля міського ринку подати до виконкому міської ради заяву за визначеною формою.
30 вересня 2019 року між Територіальною громадою м. Селидове Донецької області (Власник) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (Сервітуарій) укладено договір № 261 про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення групи тимчасових споруд.
Підставою звернення до суду стала необхідність визнання права власності на об`єкт нежитлової нерухомості.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у цих правовідносинах виступає як суб`єкт господарювання, а спір між сторонами виник щодо визнання права власності на нежитлове приміщення, яке буде використовуватися позивачем для підприємницької діяльності, тому спір у цій справі за суб`єктним складом учасників та характером правовідносин підлягає вирішенню в господарському суді.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак, ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.
Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.
Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року № 3  роз`яснено, що право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регулюються цивільним законодавством, і власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а особа, якій належить право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна, тому такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування (суб`єкта владних повноважень).
Статтею 20 ГПК України визначено категорії справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів.
Так, пунктом 6 частини 1 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Відповідно до частини 2 статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Згідно зі статтею 1 ГК України цей кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
Разом із цим учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями (статті 2, 3 ГК України).
Отже, фізична особа, яка виявила бажання реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Позов у цій справі пред`явлено фізичною особою-підприємцем до Територіальної громади Селидівської міської ради, як власника території (об`єкту благоустрою), на якій розміщена група тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.
Відтак, суд першої інстанції, з урахуванням характеру спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та враховано правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18, від 30 червня 2020 року у справі № 235/445/18, постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 263/12948/18, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не вирішив питання про повернення судового збору не заслуговують на увагу виходячи з наступного.
Згідно матеріалів справи позивачем при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2794,80 грн.
Згідно з частиною 2 статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Відповідно до частини 1 статті 7 сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, статтею 7 Закону № 3674-VI врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»).
Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що  сплачена сума судового збору повертається в разі закриття провадження у справі лише за клопотанням особи, яка його сплатила.
Однак, в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Тому при вирішенні питання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції не мав підстав для повернення судового збору поверненню з підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив ухвалу, яка відповідає закону, а саме про закриття провадження, то підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 06 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Судді          І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

О.В. Халаджи