УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/1013/21 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М. 
Категорія 68 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 19 квітня 2021 року суддею Коцюбою О.М. у м. Новоград-Волинському, 
у справі №285/1013/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментах та пені за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментах в сумі 43350 грн та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 43350 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2015 року з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання їх сина у розмірі 1300 грн щомісячно до досягнення сином повноліття. Проте, відповідач ухиляється від сплати аліментів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 24 листопада 2020 року становить 43350 грн, що підтверджується довідкою державного виконавця. Оскільки заборгованість виникла з вини відповідача, вона має також право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100% заборгованості. Зазначила, що відповідно до ч.1 ст.196 СК України пеня на заборгованість по аліментах не може перевищувати розміру заборгованості, а тому вважає, що розмір пені за період з 29 квітня 2015 року по 31 жовтня 2020 року має складати 43350 грн. 
Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 43350 грн. та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 10000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить вказане судове рішення змінити в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, ухваливши нове судове рішення - про стягнення з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 43350 грн.
Зазначила, що відповідач тридцять три місяці (майже три роки) не надавав матеріальної допомоги (аліментів) на утримання їх дитини без будь-яких причин, приховуючи свої заробітки. Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду, виникла заборгованість по сплаті аліментів та дійшов помилкового висновку про зменшення суми пені з 43350 грн до 10000 грн, безпідставно пославшись на ч.3 ст. 551 ЦК України.
Вважає судове рішення таким, що суперечить вимогам ст. 196 СК України, оскільки неустойка (пеня), це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Проте, суд не врахував, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та не взяв до уваги, що обов`язок доведення відсутності такої вини у виникненні заборгованості покладається на боржника.
Також у своїх доводах послалася на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) про те, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №285/1642/15-ц від 16 липня 2015 року, виданий на підставі заочного рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2015 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн щомісячно, починаючи з 29 квітня 2015 року і до досягнення дитини повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).
Відповідно до розрахунку Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 24 листопада 2020 року становить 43350 грн (а.с. 7).
Також із копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що за заявою ОСОБА_1 від 29 грудня 2020 року проти ОСОБА_2 порушено кримінальне провадження №12020065090000313 за ч. 1 ст. 164 КК України (злісне ухилення від сплати аліментів) (а.с.12).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 19.03.2021 року отримав ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатними до неї документами. Проте, у визначений законом строк відзиву на позовну заяву не надіслав, доказів звільнення від обов`язку утримувати дитину, відсутності вини у простроченні сплати аліментів, суду не надав.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.
Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Встановивши доведеність факту невиконання платником аліментів ОСОБА_2 рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що підтверджено розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем, та, враховуючи презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення розміру пені. Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції послався на встановлену ч. 3 ст. 551 ЦК України можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, проте будь-яких обґрунтованих підстав для цього у своєму рішенні не навів. 
Зокрема, як вбачається з наданого позивачкою розрахунку, який не спростований відповідачем та відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18), сума пені за прострочення сплати аліментів, яка розрахована позивачкою за період з квітня 2015 по жовтень 2020 складає більше ніж 100 відсотків заборгованості (а.с.13). 
Будь-яких доказів наявності підстав для зменшення розміру пені відповідачем суду не надано, а матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір неустойки з 43350 грн до 10000 грн. Отже, таке рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення позову у цій частині. 
Окрім того, за змістом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості зі сплати аліментів підлягає скасуванню з огляду на неправильне застосування при вирішенні даного спору судом першої інстанції норм матеріального права з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині. 
Зокрема, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». 
За змістом ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами у разі виникнення спору обчислюється судом. 
Отже, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. 
Повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме.
Враховуючи відсутність спору щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, суд дійшов помилкового висновку про стягнення такої заборгованості з відповідача на користь позивача. 
       З ОСОБА_2 у відповідності до п.п. б),в), п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК підлягає стягненню судовий збір в сумі 2270 грн в дохід держави. 
Дана справа згідно п. 3 ч.6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цією статтею.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 43350 грн пені за прострочення сплати аліментів.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 2270 грн судових витрат. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий    Судді

 Повний текст постанови складений 09 липня 2021 року.