ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«27» вересня 2021 року

м. Харків

справа № 638/3789/20

провадження № 22ц/818/3298/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., 
за участю секретарів – Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачка – ОСОБА_3 ,
треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2021 року в складі судді Хайкіна В.М.
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловими приміщеннями.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві приватної власності належать 44/100 часток трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з яких - 22/100 частки у порядку приватизації та 22/100 – у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 .

Вказав, що разом з ним у цій квартирі проживає його сестра – ОСОБА_3 , якій належать 22/100 часток квартири, та племінник - ОСОБА_7 , який не є власником, однак зареєстрований у квартирі.

Інші 34/100 часток належать ОСОБА_5 на підставі договору дарування.

Зазначив, що вказана квартира складається з коридора площею 9,2 кв м, вбудованої шафи площею 0,5 кв м, комори площею 0,4 кв м, житлової кімнати площею 16,2 кв м, житлової кімнати площею 14,8 кв м, житлової кімнати площею 13,1 кв м, кухні площею 6,8 кв м, ванної кімнати площею 2,0 кв м, вбиральні площею 1,1 кв м, та балкону площею 3,6 кв м, загальна площа квартири складає 65, 5 кв м, житлова площа - 44,1 кв м. 

Тобто, виходячи з розміру його частки, йому належить 28,82 кв м загальної площі квартири та 19,404 кв м житлової площі квартири.

Вказав, що у 2017 році ОСОБА_5 виділив у своє одноосібне користування кімнату № НОМЕР_1 площею 14,8 кв м, залишивши у їхньому з ОСОБА_3 користуванні житлові кімнати № 2, 4, а в загальному користуванні - коридор, ванну, вбиральню та кухню. При цьому ОСОБА_5 розділив рахунки зі сплати комунальних послуг. 

Зазначив, що після смерті матері вони з відповідачкою майже не спілкуються, їх стосунки напружені, а тому виникають проблеми з оплатою комунальних послуг, які переважно сплачує лише він. Крім того, він не має можливості повноцінно розпорядитись належною йому часткою квартири, зокрема, продати її. Також, він позбавлений можливості оформити субсидію.

Вказав, що він багато років мешкає у меншій кімнаті, сестра займає більшу кімнату, не дивлячись на те, що йому належить у два рази більша частка квартири. На неодноразові прохання звернутися до бюро технічної інвентаризації, нотаріуса та офіційно визначити порядок користування житловими приміщеннями відповідачка відмовляється.

Просив надати йому в одноосібне користування житлову кімнату № НОМЕР_2 площею 16,2 кв м, балкон площею 3,6 кв м та вбудовану шафу №5 площею 0, 5 кв м, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ; надати ОСОБА_3 у одноосібне користування житлову кімнату № НОМЕР_3 площею 13,1 кв м, яка знаходиться у вказаній квартирі; залишити у загальному користуванні усіх співвласників коридор №1, кухню № 6, ванну №7, вбиральню №8, які знаходяться у вказаній квартирі; стягнути з відповідачки витрати у розмірі 5984,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 – задоволено; надано ОСОБА_1 у одноосібне користування житлову кімнату № НОМЕР_2 площею 16,2 кв м, балкон площею 3, 6 кв м та вбудовану шафу № 5 площею 0, 5 кв м, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ; надано ОСОБА_3 у одноосібне користування житлову кімнату № НОМЕР_3 площею 13,1 кв м, яка знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ; залишено у  загальному користуванні  усіх співвласників  коридор - 9,2 кв м, кухня - 6,8 кв м, ванна кімната - 2,0 кв м, вбиральня - 1,1 кв м, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,40 грн; у задоволенні вимог про стягнення інших судових витрат – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати в повному обсязі та ухвалити нове судове рішення, яким надати ОСОБА_1 в одноосібне користування вбудовану шафу №5 площею 0,5 кв м, залишити у одноосібному користуванні житлову кімнату № НОМЕР_3 площею 13,1 кв м, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ; залишити у її одноосібному користуванні житлову кімнату № НОМЕР_2 площею 16,2 кв м, балкон площею 3,6 кв м, які знаходяться у вказаній квартирі; залишити у загальному користуванні усіх співвласників коридор № 1, кухню № 6, ванну кімнату № 7, вбиральню № 8, які знаходяться у вказаній квартирі; судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що задоволення вимог позивача призведе до погіршення умов проживання її неповнолітнього сина. При вирішенні спору необхідно враховувати не лише відсоткове співвідношення часток, але й інтереси усіх осіб, що користуються квартирою, зокрема, дитини. Вказала, що кімната, якою користується позивач, не відповідає санітарно-гігієнічним нормам, непридатна для проживання дитини. До участі у справі не залучено орган опіки та піклування, не отримано від нього письмового висновку. Судом не дотримано порядку виселення неповнолітньої особи з кімнати, яку вона займає, та принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Вказала, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачу належить саме 44/100 часток у праві власності на квартиру. Позивач не заявляв вимог щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності, отже, розмір його частки не визначений. Її частка у спільній сумісній власності також не виділена, тому неможливо встановити, яка частка у натурі адекватна розміру ідеальної частки в праві власності на квартиру без зміни правового режиму майна. Зазначила, що орієнтовний розмір понесених нею витрат на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом становить 2000,00 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшло.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачка та треті особи не з`явилися. 22 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшли повідомлення про вручення поштового відправлення, в яких зазначено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем реєстрації відсутні, про що складено довідку про причини повернення/досилання. Оскільки судові повістки надіслано на останні відомі адреси відповідачки та третіх осіб, вони вважаються доставленими а відповідачка та треті особи – повідомленими.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно – залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належним способом захисту прав позивача як власника найбільшої частки у праві спільної власності на квартиру є визначення порядку користування квартирою у запропонований ним спосіб.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 липня 2004 року, реєстраційний № НОМЕР_4 , виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Харківської міської ради згідно з розпорядженням №4661-Х2, 66/100 (шістдесят шість сотих) частин комунальної квартири АДРЕСА_2 належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 (а с. 13).

Власником інших 34/100 часток квартири є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 31 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за номером 4309, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 березня 2020 року (а. с. 18-21).

ОСОБА_1 та ОСОБА_9 є братом та сестрою.
З 07 листопада 2006 року ОСОБА_8 перебуває у шлюбі з ОСОБА_10 (а. с. 49).

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати сторін - ОСОБА_6 померла (а. с. 10).

ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21 березня 2019 року, на підставі якого він є власником спадкового майна – 22/100 часток в праві спільної власності на комунальну квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 11).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №160407701 від 21 березня 2019 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану частку квартири (а. с. 12).

З технічного паспорту на квартиру вбачається, що її загальна площа становить 65, 5 кв м, а житлова площа - 44, 1 кв м. Квартира складається з трьох кімнат. Перша кімната становить 16, 2 кв м, друга кімната - 13,1 кв м. В ній також є балкон площею 3,6 кв м, коридор - 9,2 кв м, вбудована шафа - 0,5 кв м, кухня - 6,8 кв м, ванна кімната - 2,0 кв м, вбиральня -1,1 кв м (а. с. 15-17).

У вказаній квартирі зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 02 жовтня 2018 року (а. с. 14, 48).

ОСОБА_1 надано копії квитанцій та довідки про оплату комунальних послуг за вказаною адресою (а. с. 22-25).

В свою чергу, ОСОБА_3 надано копію квитанції, видаткової накладної про придбання, доставку та встановлення кондиціонера, заказу-наряду від 10 червня 2019 року щодо встановлення кондиціонера за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 50-52).

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою  статті 355 ЦК України  передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 358 ЦК України  регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна його частина з урахуванням його частки в праві спільної власності. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц, провадження № 61-8050св19.

Квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира  має загальну площу  65,5 кв м, житлову площу - 44,1 кв м та складається з трьох кімнат площею 16,2 кв м, 14,8 кв м та 13,1 кв м. Також, у квартирі є балкон площею 3,6 кв м, коридор - 9,2 кв м, вбудована шафа - 0,5 кв м, кухня- 6,8 кв м, ванна кімната - 2,0 кв м, вбиральня - 1,1 кв м.

44/100 часток зазначеної квартири перебувають у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_11 в порядку приватизації. Крім того, ОСОБА_1 є власником ще 22/100 часток квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті матері. Власником інших 34/100 часток є третя особа – ОСОБА_12 на підставі договору дарування.

Установивши, що ОСОБА_1 є власником більшої частки у праві спільної власності на квартиру, ніж ОСОБА_3 , між сторонами існує спір щодо порядку користування цим майном, і поділ квартири з виділенням вказаних часток в натурі є неможливим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення між сторонами порядку користування квартирою за запропонованим позивачем варіантом, а саме виділу в особисте користування ОСОБА_1 житлової кімнати № НОМЕР_2 площею 16,2 кв м, балкону - 3,6 кв м та вбудованої шафи №5 - 0,5 кв м, а у користування ОСОБА_3 - житлової кімнати № НОМЕР_3 площею 13,1 кв м, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 .

При цьому, пропорційно розміру часток у праві власності на квартиру на частку ОСОБА_1 припадає 19,4 кв м житлової площі (44,1*44/100); на частку ОСОБА_12 15,0 кв м житлової площі (44,1*34/100), на частку ОСОБА_3 – 9,7 кв м житлової площі (44,1*22/100).

Кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників, у спірній квартирі немає. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку користування нею, тому з урахуванням площі кімнат, можливо відійти від дотримання критерію необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, житлова площа якого буде чітко відповідати їх ідеальним часткам у праві власності.

Враховуючи, що на частку ОСОБА_3 припадає 9,7 кв м житлової площі, а їй фактично виділено у користування кімнату площею 13,1 кв м, такий порядок користування не порушує її права, є можливим та справедливим.

Визначений порядок користування квартирою найбільше враховує баланс інтересів співвласників, максимально наближено відповідає розмірам належних їм часток у праві спільної власності у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачу належить саме 44/100 часток у праві власності, що частки сторін у спільній власності на 44/100 часток квартири не виділені, та неможливо встановити, яка частка у натурі адекватна розміру ідеальної частки в праві власності на квартиру, висновку суду про відмову їй в задоволенні позову не спростовують.

Дійсно, при передачі квартири у спільну сумісну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 у порядку приватизації частки співвласників у праві власності на квартиру не були визначені. Разом з тим, сторонами не спростовано, що їх частки у спільній сумісній власності є рівними.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час приватизації квартири сторонами та їхньою матір`ю) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у тому числі, тих, що тимчасово відсутні й за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Оскільки цим Законом не визначено умов, за яких один із членів сім`ї матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, та в силу вимог частини 2 статті 372 ЦК України вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що частки сторін у праві спільної сумісної власності на 44/100 часток квартири є рівними.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що задоволення вимог позивача призведе до погіршення умов проживання її неповнолітнього сина; що кімната, якою користується позивач, не відповідає санітарно-гігієнічним нормам, непридатна для проживання дитини; що до участі у справі не залучено орган опіки та піклування та не дотримано порядку виселення неповнолітньої особи і принципу забезпечення найкращих інтересів дитини не заслуговують на увагу, оскільки спір про порядок користування житловим приміщенням, яке перебуває в спільній власності, підлягає вирішенню саме між його співвласниками. Син відповідачки не є співвласником спірної квартири. Його право користування житлом є похідним від права власності відповідачки як його матері. При цьому, позивач не заперечує проти права користування сином відповідачки належною їй часткою та приміщеннями загального користування. Питання щодо виселення дитини чи визнання її такою, що втратила право користування житлом у даній справі не вирішувалось, відповідних вимог позивач не заявляв. Отже, підстав для залучення до участі у справі органу опіки та піклування не вбачається.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору та для відшкодування заявлених нею витрат на правничу допомогу не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2021 року – залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Н. П. Пилипчук

                                                                       О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.