ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року	Львів	Справа № 300/1618/21 пров. № А/857/10745/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Шевчук С.М., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року про повернення позовної заяви у справі № 300/1618/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення атестаційної комісії,-
суддя в 1-й інстанції – Кафарський В.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,-

                                                В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду з вказаним позовом. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення атестаційної комісії – повернуто заявнику.
Відмовляючи в задоволенні заяви про поновлення строку, суд вказав на те, що позивач не міг не знати про ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 до 01.04.2021 – дати отримання постанови Верховного Суду від 23.03.2021, оскільки як слідує із змісту даної постанови, а саме четвертого абзацу на третій сторінці: «Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції – без змін». 
Суд дійшов висновку, що безпідставними є посилання позивача на те, що він не знав змісту ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 з урахуванням того, що в процесі касаційного розгляду ОСОБА_1 просив залишити таке рішення суду апеляційної інстанції без змін. 

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи, а строк, коли він дізнався про протиправність оскарженого рішення слід рахувати від 01.04.2021 – дати отримання постанови Верховного Суду від 23.03.2021.
Зокрема вказує на те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 в адміністративній справі № 380/3201/20, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2020 № 49-БГ «Про результати службового розслідування», в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність», визнано протиправним та скасовано.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі № 380/3201/20 повернуто скаржнику. Відтак позивач вважаючи, що з`явились всі підстави для визнання протиправним та скасування рішення атестаційної комісії, оформленого Протоколом № 7, звернувся із позовом до суду.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що оскільки ухвала апеляційного суду від 16.11.2020 в день її підписання вручена йому не була, вважає, що в такому випадку право на поновлення пропущеного строку на оскарження рішення атестаційної комісії, оформленого Протоколом № 7 в нього мало б виникнути у разі подання позовної заяви протягом 30 днів з дня вручення вказаної ухвали суду, проте станом на 13.04.2021, тобто на момент подання позовної зави у цій справі ухвалу апеляційного суду від 16.11.2020 не отримував, відтак право на поновлення пропущеного строку ним втрачено не було.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі ч. 3 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просив визнати протиправним наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2020 року за № 49-БГ «Про результати службового розслідування» в частині накладення дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність». Скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2020 № 49-БГ «Про результати службового розслідування» в частині накладення дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність» в частині накладення дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність». Визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо проведення відносно позивача розшукових заходів та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 180 000, 00 грн., завданої моральної шкоди.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі 380/3201/20 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2020 року за № 49-БГ «Про результати службового розслідування» в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення «попередження про неповну службову відповідність». Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо проведення відносно ОСОБА_1  розшукових заходів. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 2000 грн. завданої моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 380/3201/20 повернуто скаржнику.
Постановою Верховного Суду від 23.03.2021 касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі № 380/3201/20 залишено без змін.

13.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просив:
- визнати протиправним та скасування рішення атестаційної комісії, оформлене протоколом засідання атестаційної комісії Військової частини НОМЕР_2 09.04.2020 за №7 про невідповідність займаній посаді та звільнення позивача в запас на підставі підпункту «ж» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.
Також позивач просив визнати причину пропущеного строку звернення до суду поважною.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та встановлено позивачу строк для усунення недоліків. Зокрема суд констатував, що наведені в заяві причини пропуску строку звернення до суду не є поважними.
28.04.2021 позивачем на виконання вимог ухвали подано заяву про поновлення строків звернення до суду. 
На обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду, позивач вказував на те, що про існування апеляційної скарги від 26.10.2020 та ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.20 по справі 380/3201/20 йому стало відомо з ухвали Верховного Суду від 28.12.2020 про відкриття касаційного провадження за скаргою військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №380/3201/20. 
Зазначав, що ухвалу Верховного Суду отримав 15.01.2021, згідно якої встановив, що абзац 1 описової частини ухвали Верховного Суду був наступного змісту: «Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала». Проте, зі змістом самої ухвали від 16.11.2020 позивач ознайомлений не був, так як вказаний процесуальний документ судом йому не надсилався. Таким чином, ОСОБА_1 вказує, що хоча йому стало відомо 15.01.2021 про прийняття Восьмим апеляційним адміністративним судом ухвали від 16.11.2020 щодо повернення апеляційної скарги у справі №380/3201/20, разом з тим, зі змістом зазначеної ухвали від 16.11.2020 він фактично ознайомився 01.04.2021, в ході ознайомлення з постановою Верховного Суду від 23.03.2021, в якій детально описано зміст ухвали від 16.11.2020, та якою касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на ухвалу від 16.11.2020 залишено без задоволення, а саму ухвалу від 16.11.2020 – без змін.
Постановляючи 05.05.2021 ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення від 09.04.2020 за №7, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави пропуску звернення з даним позовом до суду, вказані позивачем у заяві, є неповажними, та, як наслідок, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з даним позовом. Відтак, суд вважав, що позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).
Зі змісту наведених норм вбачається, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України.
Також, частиною 6 ст.161 КАС України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Згідно з ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. При цьому, реалізація особою своїх прав залежить від її волевиявлення і здійснюється нею на власний розсуд.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (№3236/03 від03.04.2008, §41) зазначено, що «…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави». Суд також зауважує, що згідно рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Частина 5 ст. 122 КАС України, визначає момент, з настанням якого розпочинається перебіг строку звернення до суду з позовом у справах про звільнення.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальний закон пов`язує строк звернення до суду із тим, коли саме особі стало відомо про порушення його прав, свобод та інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Отже, право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів передбачено конкретно визначеним строком. Це викликано специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, а доводи ОСОБА_1 про те, що строк, коли він дізнався про протиправність оскарженого рішення слід рахувати від 01.04.2021 – дати отримання постанови Верховного Суду від 23.03.2021, є помилковими, оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 в адміністративній справі №380/3201/20 набрало законної сили не з моменту винесення вищевказаної постанови Верховного Суду від 23.03.2021, а з моменту винесення Восьмими апеляційним адміністративним судом ухвали від 16.11.2020 про повернення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі №380/3201/20. 
Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач не міг не знати про вказану ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 до 01.04.2021 – дати отримання постанови Верховного Суду від 23.03.2021, оскільки як слідує із змісту даної постанови, позивач подавав відзив на касаційну скаргу та просив ухвалу залишити без змін. Окрім того, ухвала Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 оприлюднена 18.11.2020 в Єдиному державному реєстрі судових рішень. 
Слід зазначити, що непоінформованість позивача про порушення своїх прав через байдуже ставлення до них або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного ним строку звернення до суду, тому наведені позивачем причини пропуску строку не можна розцінювати як поважні, через що колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заяви про поновлення строку звернення до суду.
Конкретно визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для повернення позовної заяви в адміністративній справі № 300/1618/21, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ст.ст. 243, 311, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

                                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі №300/1618/21 – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку згідно вимог ч.2 ст.328 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 08 липня 2021 року.