ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6771/21 Справа № 185/1324/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , Павлоградського відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), третя особа - акціонерне товариство “Банк Кредит Дніпро”, про зняття арешту з майна, - 
в с т а н о в и л а:

       У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Павлоградського відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), третя особа - акціонерне товариство “Банк Кредит Дніпро” (далі — АТ “Банк Кредит Дніпро”), про зняття арешту з майна, мотивуючи його тим, що 28 березня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори.
       Зазначала про те, що після укладання договору купівлі-продажу вона стала користуватися своєю власністю, уклала відповідні договори з комунальними службами та сплачувала за житлово-комунальні послуги. 
       Вказувала, що у 2020 році вона вирішила продати належну їй квартиру та в нотаріальній конторі їй повідомили про необхідність внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей та зареєструвати право власності на неї, у зв`язу з чим вона звернулася до державного реєстратора за реєстрацією квартири та 28 січня 2020 року їй було видано рішення про залишення її заяви без розгляду та надана інформаційна довідка, в якій зазначено, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за колишнім власником ОСОБА_2 й постановою державного виконавця про арешт майна №53497513 від 14 березня 2017 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , зокрема на належну їй квартиру, по виконавчому провадженню про стягнення боргу з нього на користь АТ «Банк Кредит Дніпро». 
       Посилаючись на те, що арешт належної їй квартири порушує її права щодо розпорядження власністю, просила суд скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №19433405; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 14 березня 2017 року за №19433405 про арешт квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця про арешт майна № 534975123 від 14 березня 2017 року.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
       В апеляційній скарзі тертя особа АТ “Банк Кредит Дніпро”, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
       Апеляційна скарга вмотивована тим, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову, невірно зазначено їх правовий статус, оскільки вірним є зазначення третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, а судом зазначено лише третя особа, вони не отримували позовної заяви та додатків до неї. Зазначали про те, що право власності на спірну квартиру позивачем не набуто, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” право власності підлягає державній реєстрації. 
       Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.        
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 28 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений 28 березня 2012 року державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за №1-1242, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.7,8).
       Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, ОСОБА_1 договір купівлі-продажу в Павлоградському МБТІ не зареєструвала.
       28 січня 2021 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Павлоградської міської ради Щербиною М.І. заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень залишено без розгляду.
       Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 вказаний ОСОБА_2 (а.с.9)
       14 березня 2017 року державним реєстратором внесено запис про обтяження №19433405 на підставі постанови державного виконавця Павлоградського міськрайонного ВДВС ГТУ юстиції у Дніпропетровській області Фадєєвої Ю.М. від 14 березня 2017 року про накладення арешту на все нерухоме майно що належить ОСОБА_2 (а.с.10)
       За інформацією Павлоградського МВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження ВП №53497513 з виконання наказу №904/1425/16 від 10 травня 2016 року Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості по сплаті орендної плати, пені, трьох процентів річних та суми інфляційного збільшення заборгованості по договору №02/02/8-15 оренди нежитлового приміщення та по договору №01/02/8-15 оренди нежитлового приміщення у загальній сумі 1 117 215,25 грн. та судового збору 16 758,22 грн.         
       28 лютого 2017 року за заявою стягувача відкрито виконавче провадження з виконання вказаного наказу. Станом на 22 березня 2021 року здійснюється примусове виконання (а.с.42,43)
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно позивача, порушується її право власності, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає. Крім того, суду не надано доказів наявності стосовно позивача виконавчого провадження, в якому вона є боржником. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
       Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
       Право приватної власності є непорушним та згідно пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
       Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
       Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту
       Відповідно до частин другої–четвертої статті 3 Закону №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно – офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для задоволення позову. 
       Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивач не набула права власності на квартиру оскільки не зареєструвала його за собою у відповідності до вимог Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” відхиляються у зв`язку з наступним.        
       Позивач за договором купівлі-продажу від 28 березня 2012 року придбала у ОСОБА_2 спірну квартиру. 
       Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо: - в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657), - за Законом України №1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1878-VI).
       Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону №1952-IV (у редакції Закону №1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1878-VІ від 11 лютого 2010 року.
       Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону №1952- IV (у редакції Закону №1878-VI) не належали.
       Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1878-VI).
       Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону №1952-IV (у редакції Закону №1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу.
       Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (провадження №14-188цс20) дійшла висновку, що, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.
       Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України – з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
       Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач набула право власності на квартиру на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі продажу від 28 березня 2012 року. Жодного відношення до виконавчого провадження де стягувачем є апелянт, а боржником відповідач ОСОБА_2 вона не має. Квартира не була передана банку в іпотеку.         
       Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вони не погоджуються із статусом третьої особи у даній справі та повинні бути третьою особою яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору колегією суддів відхиляються, оскільки визначення апелянта третьою особою не правильність рішення не впливає. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що банк приймав участь у судовому засіданні, надавав відзив на позовну заяву, а тому посилання скарги стосовно процесуальних порушень є хибними. 
       Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. 
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” залишити без задоволення.

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2021 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.