ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                       Головуючий І інстанції: Мороко А.С.
13 вересня 2021 р. 	Справа № 520/17153/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року по справі за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В с т а н о в и в:
30.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )  (далі – ВЧ НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4  ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII), а саме: за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 01.08.2020 року;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII, а саме: за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 01.08.2020 року.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 01.08.2020 року був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Під час проходження військової служби він обіймав посади, які надавали йому право на щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, які пов`язані з підвищенням нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, що передбачена ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII. 
Позивач вважає, що до спірних правовідносин з виплати    компенсації за невикористану під час проходження військової служби вказану вище додаткову відпустку можуть бути застосовані за аналогією права висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 року по справі № 620/4218/18, залишеної без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.
Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , у відзиві на адміністративний позов ВЧ НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) вказує, що за 2012 рік даний вид додаткової відпустки позивачу був наданий, що підтверджується витягом з наказу 196-ВВ від 16.10.2013 року. За 2014 - 2016 роки  в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової відпустки, передбаченої п. 4, 14  ст. 10-1 Закону № 2011-XII, тому і не було здійснено виплат, а також у зв`язку із відсутністю рапорту військовослужбовця. За 2017 - 2020 роки ОСОБА_1 перебував на підрозділі на посадах, які не входять до переліку посад, виконання обов`язків за якими надає право на додаткову відпустку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2021 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 . 
Так, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII, а саме: за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 01.08.2020 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити  ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII, а саме: за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 01.08.2020 року.
Висновок суду вмотивований тим, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 ст.  10-1 Закону № 2011-XII є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_2 (ВЧ 9951)., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін. 
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що старший прапорщик ОСОБА_1 (П-020852) проходив військову службу у Державній прикордонній службі України у період часу з 01.01.2012 року по 01.08.2020 року:
з 01.01.2012 року по 27.04.2012 року - дільничний інспектор прикордонної служби З категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Тополі" 3 категорії (тин Б) 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України; 
з 27.04.2012 року по  18.11.2016 року - дільничний інспектор прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Тополі" 3 категорії (тип Б) 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України;
з 18.11.2016 року - 19.04.2017 року - дільничний інспектор прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Тополі" 2 категорії (тип Б) 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України;
з 19.07.2017 року по 16.05.2018 року – інспектор прикордонної служби 1 категорії-начальник 3 секції мінометів 1 вогневого відділення мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України;
з 16.05.2018 року по 01.08.2020 року - інспектор прикордонної служби 1 категорії-начальник 1 секції мінометів 1 вогневого відділення мінометної застави оперативно-бойової прикордонної комендатури « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України;
Виключений зі списків особового складу частини наказом начальника 4 прикордонного загону від 01.08.2020 року № 313-ос з 01.08.2020 року  (а.с. 19).
01.09.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив: надати інформацію чи надавалась йому за 2012 - 2020 роки включно під час проходження військової служби щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, яка передбачена ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII; якщо така щорічна додаткова відпустка не надавалась повідомити чи виплачувалась грошова компенсація за невикористані дні такої щорічної додаткової відпустки за 2012-2020 роки; повідомити кількість невикористаних ним днів такої щорічної додаткової відпустки за усіма посадами, що він обіймав та які надавали йому право на таку відпустку за кожен рік окремо; якщо грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2012-2020 роки не виплачувалась - здійснити її виплату (а.с. 16).
Листом № 12/Л-301-11583 від 27.10.2020 року  Харківський  прикордонний  загін повідомив ОСОБА_1 про те, що у 2013 році наказом начальника 4 прикордонного загону № 196-ВВ від 16.10.2013 року надана щорічна додаткова відпустка тривалістю 5 діб (за 2012 рік) разом із щорічною основною відпусткою за 2013 рік. У відповідності зі змінами до Закону № 2011-XII прийнятими Законами України від 20.05.2014 року № 1275-VII та від 04.07.2014 року № 1589- VII та настанням особливого періоду надання даного виду додаткових щорічних відпусток було припинено. Надання грошової компенсації за додаткові відпустки, які не надаються, не передбачені законодавством. Також, повідомлено, що починаючи з 19.07.2017 року позивач перебував на посадах, які не входять до переліку посад, виконання обов`язків за якими надає право на зазначену додаткову відпустку і у мирний час (а.с. 17-18).
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2    ст. 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Відповідно до ч. 1    ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з абзацом 3 п.п. 1 п. 203 Положення, у мирний час військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або кадрову військову службу,  надається додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, яке пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним  навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я.
Згідно з п. 207 Положення, перелік місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям за виконання обов`язків військової служби, яке пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Відповідно до абзацу 3 п.п 3 п. 306 Положення, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану, під час дії воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки у порядку, визначеному  Законом № 2011-XII.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон № 2011-XII.      
Відповідно до п. 4    ст. 10-1 Закону № 2011-XII    військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року № 702    затверджено переліки військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатком 2 - 5.
Додаток 4 до вказаної постанови містить перелік військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку.
Відповідно до п. 12 додатку 4 дільничний інспектор прикордонної служби 1, 2 категорії  має право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.
Згідно з п. 8    ст. 10-1 Закону № 2011-XII    військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо    Законом № 504/96-ВР  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п. 14    ст. 10-1 Закону № 2011-XII    передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17    ст. 10-1 Закону № 2011-XII  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п. 18    ст. 10-1 Закону № 2011-XII  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
  Відповідно до п. 19  ст. 10-1 Закону № 2011-XII     надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що під час дії особливого періоду відповідно до  Закону № 2011-XII  право на відпустку передбачену ч. 4  ст. 10-1  Закону № 2011-XII  у військовослужбовця не виникає, у зв`язку з чим така відпустка компенсації не підлягає.
Як установлено судом, позивач, будучи військовослужбовцем Держприкордонслужби, займаючи посади, визначені у Переліку № 702, під час проходження служби мав право на щорічну додаткову відпустку відповідно до    ст. 10-1 Закону № 2011-XII    за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. Вказана відпустка не надавалась позивачу    з 2013 року до моменту звільнення з військової служби в особливий період.
Визначення поняття особливого періоду наведене у    Законі України від 21.10.1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»    (далі – Закон № 3543-XII) та    Законі України від 06.12.1991 року № 1932-XII «Про оборону України»    (далі – Закон № 1932-XI).
За визначенням    ст. 1 Закону № 3543-XII    особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII    визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
  Крім того, в    ст. 1 Закону № 3543-XII    надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Однак    Законом № 2011-XII  не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
  Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Норми    Закону № 2011-XII    не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток  (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.    
Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 року по справі № 620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.
Так, у вказаній зразковій справі предметом спору була виплата позивачу грошової компенсації лише за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12    ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте колегія суддів зазначає, що висновки, висловлені у вказаній справі також можуть бути застосовані і щодо спору про виплату грошової компенсації за невикористані інші додаткові відпустки, в тому числі, передбаченої ч. 4    ст. 10-1 Закону № 2011-XII, оскільки правовий висновок Верховного Суду у справі № 620/4218/18 стосується права військовослужбовців на    виплату компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки в особливий період, право на яку він набув за період проходження ним військової служби, а не конкретно грошової компенсації за невикористані дні лише додаткової відпустки, передбаченої п. 12    ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказані відпустки є різними за правовою природою і підставами надання та не є взаємозамінними чи взаємовиключними.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2021 року у справі 1.380.2019.006595 (провадження № К/9901/24165/20).
Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що  з 19.07.2017 позивач перебував на посадах, які не входять до переліку посад, виконання обов`язків за якими надає право на додаткову відпустку відповідно до ч. 4, 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII  та  постановою КМУ № 702, оскільки ОСОБА_1 у період з 18.11.2016 року по 19.04.2017 року займав посаду - дільничного інспектора прикордонної служби 1 категорії, яка міститься у додатку 4 до постанови КМУ № 702, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.
Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим доводи відповідача про те, що в 2013 році позивачу виплачено додаткову відпустку, передбачену ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII,  оскільки в наказі  № 196-ВВ від 16.10.2013 року «По особовому складу» (а.с. 41) зазначено про надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за 2013 рік та щорічної додаткової відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення саме за 2012 рік. Також, в листі від 27.10.2020 року Харківський прикордонний загін вказує, що  ОСОБА_1 у 2013 році наказом  № 196-ВВ від 16.10.2013 року надана щорічна додаткова відпустка тривалістю 5 діб (за 2012 рік) (а.с. 17).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-XII  та  постановою КМУ № 702.
  Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Враховуючи вище наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII, а саме: за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.08.2020 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч. 4  ст. 10-1 Закону № 2011-XII, а саме: за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби  01.08.2020 року.
Колегія суддів зауважує, що грошовий еквівалент компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки не є предметом спору в цій справі.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова