Справа № 463/12126/20                        Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1618/21                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2021 року м.Львів
Справа № 463/12126/20
 Провадження № 22ц/811/1618/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 29 березня 2021 року у складі судді  Мармаша В.Я., у справі за позовом ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» про стягнення страхового відшкодування, -        

встановив:
15 грудня 2020 року позивач звернувся з цим позовом. Просив стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування у розмірі 44 676 грн. моральної шкоди, пеню - 20 951,42 грн., три відсотки річних - 2 676,80 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 648,58 грн. та понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 31 жовтня 2018 року сталася ДТП, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 55111», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка від отриманих травм загинула на місці події. Відповідальність водія транспортного засобу автомобіля марки «КАМАЗ 55111» на час вчинення ДТП застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта». Вказує, що 14 листопада 2018 року ним (позивачем) направлено відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування. До матеріалів страхової справи долучено копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140000000580. Стверджує, що загальна сума страхового відшкодування в межах встановленого ліміту у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди становить 44 676 грн. 12 грудня 2018 року відповідачем повідомлено про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, оскільки рішення у кримінальному провадженні не прийняте. Вважає таке рішення відповідача безпідставним, оскільки внаслідок ДТП загинула пішохід ОСОБА_3 . Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України настає незалежно від вини. Рішення про зупинення відповідачем строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необґрунтованим та таким, що порушує його право на отримання страхового відшкодування. Вказує, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Зазначає, що вина водія у вчиненні кримінального правопорушення не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з експлуатацією джерела підвищеної небезпеки. Просить позов задовольнити.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Рішення суду оскаржив позивач. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.
6липня 2021 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що 12 грудня 2018 року № 09-02-09/609-06 позивача повідомлено, що до надання рішення, що набрало законної сили у справі за фактом ДТП, яка сталася 31 жовтня 2018 року внаслідок якої загинула ОСОБА_3 , розгляд страхової справи № 18-32-16230 ПАТ «НАСК «Оранта» припинено, що відповідає абзацу 4 ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На даний час у відповідача відсутнє рішення у кримінальній справі щодо ОСОБА_2 , а тому розгляд страхової справи правомірно зупинений, у зв`язку з чим підстави для виплати страхового відшкодування та штрафних санкцій на даний час відсутні.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин 4 і 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Д атою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Встановлено, що органом досудового розслідування проводиться розслідування за фактом ДТП, що мала місце 31 жовтня 2018 року, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 55111», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка від отриманих травм загинула на місці події.
Рішення у цьому кримінальному провадженні (у формі вироку, ухвали суду чи постанови слідчого про закриття кримінального провадження) не прийнято, досудове розслідування триває. Доказів протилежного суду не надано, як і доказів існування обставин, які об`єктивно перешкоджають закінченню досудового розслідування у визначені законом строки (як-то, зупинення досудового розслідування до розшуку підозрюваного та інших).
Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «КАМАЗ 55111» на час вчинення ДТП застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» згідно з полісом АМ/6987114.
14 листопада 2018 року позивачем на адресу відповідача направлена заява про виплату страхового відшкодування. Загальна сума страхового відшкодування (моральна шкода), зазначена у заяві про виплату страхового відшкодування в межах встановленого ліміту відповідальності страховика становить 44 676 грн. 
Відповідач листом від 12 грудня 2018 року № 09-02-09/609-06 повідомив позивача, що оскільки на даний час у відповідача відсутнє рішення у кримінальній справі щодо ОСОБА_2 за фактом ДТП, до надання рішення, що набрало законної сили у справі за фактом ДТП, яка сталася 31 жовтня 2018 року, внаслідок якої загинула ОСОБА_3 , розгляд страхової справи № 18-32-16230 ПАТ «НАСК «Оранта» припинено відповідно до абзацу 4 ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Відповідно до ст. 1187 ЦК України особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Пунктом 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
Цією нормою передбачено припинення строку прийняття рішення страховиком щодо здійснення страхового відшкодування до набрання рішенням у справі, яка розглядається судом чи органом досудового розслідування у кримінальному провадженні, законної сили. Жодних виключень із зазначеного правила в залежності від суб`єктного складу дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі у деліктному правовідношенні між володільцем джерела підвищеної небезпеки та пішоходом, зазначена норма закону не містить.
Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутність остаточного рішення у кримінальному провадженні за фактом наїзду на пішохода ОСОБА_3 , яка від отриманих травм загинула на місці події, позбавляє суд (як і страховика у даному випадку), що розглядають справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої вони ухвалені, а саме: справу про відшкодування збитків та моральної шкоди встановити, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони особою, яка вказана в позові (заяві про виплату страхового відшкодування) як відповідальна за заподіяння шкоди, як і оцінити відсутність зазначених вище обставин, що виключають відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки (обставин непереборної сили та умислу потерпілого), які також можуть бути встановлені за результатами кримінального провадження, яке триває. 
Витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні не є підтвердженням зазначених обставин, а лише вказує на предмет досудового розслідування у кримінальному провадженні.
Відповідно до положень статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання та інші обставини, зазначені у вказаній нормі закону.
У рішенні зазначено, що досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, за фактом ДТП, в результаті якого загинула ОСОБА_3 , ще триває; особу, яка вчинила ДТП, у визначений вище законом спосіб не встановлено; не встановлено інших обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні та мають значення для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, перебіг строку здійснення виплати страхового відшкодування до моменту отримання страховиком документу за результатами розгляду дорожньо-транспортної пригоди в кримінальному провадженні призупинився. 
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції прийшов до висновку, що зупинення відповідачем розгляду по суті заяви ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування не є відмовою у її відшкодуванні. Звернення ОСОБА_1 до суду є передчасним.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У зазначеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Встановлено, що до цього часу страхове відшкодування позивачеві не виплачено.
Відповідно до п. 2 ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із ч.3 ст.27 цього Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).
Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Статтею 5 Закону передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Цим Законом не встановлено, що страхуванню підлягає кримінальна відповідальність особи, що керує чи володіє транспортним засобом, яка спричинила шкоду, а передбачено, що страховик відшкодовує майнову шкоду, завдану внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до ст. 6 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.
На володільця джерела підвищеної небезпеки покладається відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди покладається на відповідача, як на страховика.
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності шкоди; протиправної дії заподіювача шкоди; наявності причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди у зв`язку з експлуатацією джерела підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно зі ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон), в чинній на час настання страхового випадку редакції, передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Пунктом 22.1. ст. 22 Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до пункту 23.1. ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Згідно з пунктом 27.1. ст. 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Пунктом 27.2 Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відповідно до п. 27.3 Закону страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Пунктами 27.4 і 27.5 Закону передбачено, що страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
Матеріалами цивільної справи стверджується, що цивільно-правова відповідальність у зв`язку з експлуатацією автомобіля марки «КАМАЗ 55111», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату настання дорожньо-транспортної пригоди було застрахована у ПрАТ «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА». 
Обставин щодо відсутності підстав для здійснення страхового відшкодування у виді моральної шкоди та витрат на поховання, що передбачені ст. 32, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідачем доведено не було.
Відповідно до загальних норм відшкодування шкоди, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала (ст.1167,1187 ЦК України).
Позивач заявив суму відшкодування моральної шкоди у розмірі, що не перевищує загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати), визначеного у п.27.3 Закону на рівні 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Тому така вимога підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 35.1. ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Така заява подана відповідачу 14 листопада 2018 року.
Пунктами 36.1 і 36.2 ст. 36 Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Згідно з абз. 5 пункту 36.2. ст. 36 Закону протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.
На це суд першої інстанції уваги не звернув.

Позивач зазнав моральної шкоди у зв`язку із втратою дружини ( ОСОБА_3 ) внаслідок ДТП.
З аналізу вказаних норм законодавства суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обов`язок по прийняттю рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та здійснення виплати такого відшкодування, або ж прийняття рішення про відмову в проведенні такої виплати у відповідача виник з дня подання позивачем відповідної заяви про здійснення страхового відшкодування і повинен бути виконаний не пізніше ніж на 90 день з дня подання позивачем відповідної заяви.
В порушення наведених норм матеріального закону страхова компанія, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не вчинила дій передбачених ст. 34 Закону і не встановивши підстав для відмови у прийняття такого рішення згідно ст. 37 цього Закону, не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені членом сім`ї загиблої вимоги про відшкодування моральної шкоди, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняла, як і не прийняла рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Питання вирішено у не визначений Законом спосіб призупинення розгляду заяви через відсутність на час розгляду заяви документального підтвердження вини особи, у зв`язку із не набранням законної сили судового рішення за результатом розгляду кримінальної справи. 
Тому, доводи відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Статтями 5 і 6 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Оскільки наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті,- права і обов`язки членів її сім`ї; страховик в особі відповідача у справі після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду діяв неправомірно, бо при відсутності підстав у прийнятті рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, бо відсутня підстава як не встановлення винних дій водія застрахованого транспортного засобу, вчинив не передбачені Законом дії - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки, встановлені Законом; притому, що Закон передбачає право страховика регресної вимоги( ст.38) і застосування відповідальності за порушення умов страхування (ст. 38-1).
Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування 14 листопада 2018 року, то обов`язок по прийняттю відповідного рішення та здійсненню страхової виплати виник у відповідача 10 лютого 2019 року, тобто після спливу 90 днів з дня подання вказаної заяви.
Пунктом 36.5 ст. 36 Закону визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500 грн. 
На підтвердження цих витрат та їх відшкодування позивачем надано: ордер про надання правової допомоги серії ВС №1036887 від 8 грудня 2020 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, попередній розрахунок суми судових витрат, детальний опис наданих послуг на підставі договору про надання правової допомоги та квитанції до прибуткових касових ордерів №46 і №65.
Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 цього Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу складається з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката; визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п. 48 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді адвокатом, регламентовано  ЦПК України.
Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі. Такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Є встановленим, що про стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, було заявлено у позовній заяві 15 грудня 2020 року та надано попередній (орієнтовний) розрахунок. 
15 січня 2021 року та 10 лютого 2021 року позивачем надано суду детальний опис наданих послуг та квитанції про оплату.
Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 26 цього Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.
Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.
З відповідача в користь позивача належить стягнути витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, в розмірі 6 500 грн., які були необхідними та підтверджені належними доказами.
Керуючись ст. ст. 134, 141, п.1 ч. 2 ст.374, ст.ст. 375, 376 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (м. Київ-2, вул. Здолбунівська, 7Д, код ЄДРПОУ 00034186) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) страхове відшкодування (моральну шкоду) у розмірі 44 676 грн., пеню у розмірі 20 951,42 грн., три відсотки річних - 2 676,80 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 648,58 грн. (всього 71 952, 80 грн. (сімдесят одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят дві грн. 80 коп.) та понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500 грн. (шість тисяч п`ятсот грн.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 8 липня 2021 року.

Головуючий 

Судді