ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/21154/20	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/676/21 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Бершадська Г. В., Дикун С. І., 
розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін у м. Тернополі цивільну справу №607/21154/20 за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “Приват Банк” на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2021 року, ухваленого суддею Позняком В. М., у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “Приват Банк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що останній звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 21 березня 2019 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, ОСОБА_1 не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з наведеним АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.03.2019 року в сумі 54566, 32 грн. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2021 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитом у розмірі 42 790, 74 грн.
В задоволенні решти позовних вимог — відмовлено. 
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1648, 40 грн. судового збору.
       Не погоджуючись з рішенням, представник позивача АТ КБ “Приват Банк” - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу де зазначає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2021 року в частині не задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками і ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити вимоги банку, в решті рішення залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що підписуючи 21 березня 2019 року анкету-заяву відповідача, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з “Умовами та правилами надання банківських послуг” та “Тарифами Банку”, які викладені на банківському сайті www.privatbank, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Вказує, що аналогічних висновків дійшов ВС у своїх постановах від 8 липня 2019 року (справ №923/760/18), від 11 вересня 2019 року (справа №642/5533/15-ц), від 19 вересня 2019 року (справа №127/7543/17) та від 23 грудня 2019 року (справа №375/250/18).
Крім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, представник АТ КБ “Приват Банк” просить долучити до матеріалів справи і дослідити додатковий доказ, а саме паспорт споживчого кредиту, який є визначальним при встановленні фактичних обставин стосовно наявності домовленості сторін про сплату відповідачем та розмір процентної ставки за користування кредитними коштами.
Обґрунтовуючи причини неподання вказаного доказу суду першої інстанції представник АТ КБ “Приват Банк” зазначає, що на стадії подачі позовної заяви були додані докази, які, на його думку, були достатніми для вирішення справи по суті. Вказує, що оскільки розгляд справи проводився без участі представника позивача, тому він не мав змоги передбачити необхідність у додаткових доказах.
Зазначає, що відповідно до вказаного паспорту споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, сторони погодили процентну ставку за користування кредитними коштами, розмір щомісячних платежів та штрафу. Тобто, відповідач був обізнаний з умовами кредитування, розрахунок яких здійснювався згідно з вказаним паспортом споживчого кредиту.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки в апеляційній скарзі ставиться питання про перегляд рішення лише в частині відмови у задоволенні позову, тому колегія суддів переглядає рішення суду лише у вказаній частині.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.
Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 21 березня 2019 року уклав кредитний договір з АТ КБ «Приватбанк» № б/н, ознайомившись з Умовами та Правилами банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», та отримав кредитну картку, відповідно до Тарифів якої відповідачу був встановлений кредитний ліміт у розмірі 48000,00 гривень.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Разом із позовною заявою, крім копій анкети-заяви і паспорта на ім`я ОСОБА_1 , позивач подав до суду такі документи: розрахунок заборгованості станом на 21.10.2020 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , довідку про надання кредитної картки, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг із Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який не містить підпису відповідача про ознайомлення саме з цією редакцією Умов та правил; копія відомостей з ЄДРПОУ; копію довіреності представника банку; копію банківської ліцензії; копію виписки з ЄДР, витяг із статуту акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), а також витяг з протоколу №8 засідання Правління від 19.2.2019, блок 6.
Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 18.10.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 54566 гривень 32 копійок, яка складається з 42790 гривень 74 копійки - заборгованість за тілом кредиту; 11775 гривень 58 копійок - заборгованість за простроченими відсотками.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження№14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21 березня 2019 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, тарифів банку як невід`ємні частини кредитного договору.
Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
На вказану обставину звертає увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), відмовляючи банку у стягненні процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій. Висновки Великої Палата Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду і своїх висновків Велика Палата Верховного Суду не змінювала, а тому доводи апелянта щодо необхідності застосування практики ВС на яку він посилається, є безпідставними та необгрунтованими.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а тому колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 нарахованих банком відсотків законним та обґрунтованим.
В оцінці доводів апеляційної скарги щодо поданої позивачем - АТ КБ “Приватбанк” на стадії апеляційного розгляду довідки про умови кредитування, підписаної позичальником, відповідно до якої передбачені умови щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами, штрафів та пені колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відповідно до частини третьої і четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених цим Кодеком. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до частини другої, четвертої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Вимогами частини другої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що позивачем докази узгодження сторонами кредитного договору у письмовому вигляді таких умов, як сплата процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань не надано до суду першої інстанції, докази на доведення існування цих обставин надано до суду апеляційної інстанції без наведення об`єктивних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції, такі докази судом апеляційної інстанції не можуть бути прийняті відповідно до вимог статті 367 ЦПК України .
Позивач, не надавши такі докази на обґрунтування позовних вимог до суду першої інстанції, реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд. Апеляційний суд не встановив наявності об`єктивних перешкод у заявника для своєчасного подання доказів, поважних причин їх неподання.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що до суду першої інстанції не були надані докази на підтвердження погодження між сторонами кредитного договору умов щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів у разі невиконання (неналежного виконання) зобов`язань позичальником, апеляційний суд з урахуванням аналізу наведених норм матеріального права, принципів змагальності, диспозитивності та рівності сторін дійшов висновку, що довідку про умови кредитування не брати до уваги.
До таких висновків апеляційний суд дійшов із урахуванням позиції Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами (Постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 629/737/17 провадження № 61-239св17).
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням правильної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “Приват Банк” залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2021 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 
Судді