ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року	Львів	Справа № 300/1007/20 пров. № А/857/13486/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Коваля Р.Й., Гудима Л.Я.
за участі секретаря судового засідання:           Вовка А.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року про перегляд за виключними обставинами рішення суду (колегія у складі суддів: головуючий суддя Кафарський В.В., судді: Могила А.Б., Панікар І.В., час ухвалення – не зазначений, місце ухвалення – м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту – не зазначена), 
в адміністративній справі №300/1007/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив:  

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив: 1) визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу по нарахуванню державної та додаткової пенсії, визначеної статтями 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 01.01.2014; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу з 01.01.2014 року у відповідності до ст.54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, з 01.01.2014 у відповідності до ст.50 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи із мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та провести відповідні виплати, з урахуванням раніше сплачених сум. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії  Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 пенсії по інвалідності як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, визначених статтями 50,  54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 01.01.2014 по 02.08.2014 у відповідності до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю з 01.01.2014 по 02.08.2014 у відповідності до  статті 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи із мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною 1  статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням раніше сплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
З цим рішенням суду не погодилися позивач ОСОБА_1 і відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та подали апеляційні скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на  рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі №300/1007/20 - повернуто скаржнику. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі №300/1007/20 – без змін. 

У цій справі 11 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою в порядку статті 361 КАС України, в якій просив переглянути рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року у справі №300/1007/20 за виключними обставинами, на підставі п.1 ч.5 ст.361 КАС України, та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі. 
Відповідач подав відзив на заяву позивача про перегляд рішення за виключними обставинами, в якій просив відмовити у її задоволенні. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 у справі №300/1007/20 за виключними обставинами. 
З цією ухвалою суду від 03.06.2021р. не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт оскаржену ухвалу суду такою, що не ґрунтується на принципах Конституції України, суперечить рішенню Конституційного суду України від 07.04.2021 та є такою, що порушує статтю 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо передчасності його заяви у зв`язку з не набуттям чинності рішенням Конституційного суду України від 07.04.2021 є невірним. Також апелянт вказав, що у заяві про перегляд рішення за виключними обставинами ним було надано докази, що рішення відповідачем ще не виконане, однак суд першої інстанції також не надав належної уваги  вказаній обставині та незаконно відмовив у перегляді рішення суду, яке базується на неконституційному законі. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 03.06.2021р., переглянути рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.12.2020 у справі №300/1007/20 та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позов в повному обсязі. 
Відповідач із апеляційними вимогами не погодився та подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду від 03.06.2021 року залишити без змін. 
У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, жодних заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали, хоча належним чином усі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників). 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 
Положеннями частини 1 статті 361 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами. 
Відповідно до пункту 1 частини 5  статті 361 КАС України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. 
Згідно із частиною 6 статті 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову. 
Відповідно до частин 1 статті 365 КАС України, заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. 
Згідно з приписами частини 4 статті 368 КАС України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. 
Положеннями пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України встановлено, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, суд визначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «resjudicata» – принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру. 
З цього приводу, суд враховує, що у п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Устименко проти України” від 06.10.2015 Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою потворного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі “Рябих проти Росії” (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). 
Із змісту заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами видно, що підставою для такого перегляду заявник покликається на ухвалення Другим сенатом Конституційного Суду України 07.04.2021 рішення №1-р(II)/2021 у справі №3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 , яким визнано такою, що не відповідає Конституції України частину 3 статті 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 за №796XII (далі – Закон №796XII) у редакції Закону України “Про внесення змін і визнання таким, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28.12.2014 за №76-VII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
Судом встановлено, що рішенням Другого Сенату Конституційного Суду України від 07.04.2021 за №1-р(II)/2021 частину 3 статті 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 за №796-XII у редакції Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28.12.2014 за №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). 
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України, частина 3 статті 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 за №796-XII у редакції Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28.12.2014 за №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
Частиною 2 статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. 
Аналогічна норма закріплена у статті 91 Закону України “Про Конституційний Суд України”, якою встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням. 
Приймаючи до уваги те, що пунктом 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України 07.04.2021 за №1-р(II)/2021 вирішено, що частина 3 статті 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 за №796-XII у редакції Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” від 28.12.2014 за №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи втратить чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення, тобто 07.07.2021. 
Із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами ОСОБА_1 звернувся 11.05.2021 року.
Таким чином суд першої інстанції вірно вказав про відсутність підстав для задоволення розглядуваної заяви. 
Крім того, на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 умови, порядок призначення та обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, та пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, які призначені, зокрема, відповідно до статті 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, визначались та розраховувались відповідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України “Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 23.11.2011 №1210. 
При вирішенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами судом першої інстанції також вірно враховано, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому він не мав підстав не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства. 
Отже, рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 за №1-р(II)/2021 не може змінювати правове регулювання правовідносин, що виникли до його прийняття. Слід зауважити, що вказане рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. 
Відповідно до частини 6 статті 361 КАС України при перегляді судового рішення за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову. 
За таких обставин рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 за №1-р(II)/2021 не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до його прийняття, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 17.12.2019 у справі №808/2492/18, від 23.01.2019 у справі №820/2462/17, від 15.05.2019 у справі №640/20317/16-а. 
Крім цього, колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_1 фактично не погоджується із рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог. За результатами розгляду заяви про перегляд за виключними обставинами цього рішення суду, заявник (позивач) просить позовні вимоги задоволити повністю. 
Положення пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України містять імперативний припис, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки за умови, якщо таке рішення суду ще не виконане. Словосполучення «ще не виконане», яке вживається у пункті 1 частини 5 статті 361 КАС України не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння, а також «розширеного тлумачення». Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це передбачено процесуальним законодавством. 
Враховуючи вказані положення чинного законодавства, а також те, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року, про перегляд якого за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , у задоволенні адміністративного позову було відмовлено у спірній частині позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України, рішення (постанова) суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення у відповідній (спірній) частині не передбачає примусового його виконання. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача про перегляд рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.12.2020 за виключними обставинами. Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 за №1-р(II)/2021 не вплинуло на правильність висновків суду під час ухвалення рішення, про перегляд якого просить заявник. 
Відтак, являються безпідставними доводи апелянта, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи та незаконно відмовив у перегляді рішення суду, яке, на думку апелянта, базується на неконституційному законі. 
Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом, та їм було надано належну правову оцінку. 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскаржена ухвала суду від 03.06.2021 року за наслідками провадження за виключними обставинами винесена за результатами повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування немає. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 361-369 КАС України, суд,
                                                             
                                                          постановив:  

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року про перегляд за виключними обставинами рішення суду, в адміністративній справі №300/1007/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	Л. Я. Гудим  	
Повний текст постанови суду складено 10.09.2021 року