ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5709/21 Справа № 203/4281/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційні скарги комунального підприємства “Теплоенерго” Дніпровської міської ради,  ОСОБА_1  на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2021 року у справі за позовом комунального підприємства “Теплоенерго” Дніпровської міської ради до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії, -

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2020 року комунальне підприємство “Теплоенерго” Дніпровської міської ради (далі - КП “Теплоенерго” ДМР) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії, мотивуючи його тим, що відповідач з 26 листопада 2015 року є власником нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_1 , примення АДРЕСА_2 , та згідно закону несе обов`язок з утримання належного їй майна.
       Зазначали, що окрім іншого закон покладає на споживача обов`язок з укладення договору на постачання теплової енергії, однак через тривале ігнорування відповідачем цього обов`язку, договір було укладено лише 29 жовтня 2018 року, при цьому приміщення, розташоване в  АДРЕСА_3 , регулярно забезпечувалося тепловою енергією від постачальника.
       Вказували, що оскільки відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від оплати фактично отриманих послуг, просили суд, з урахуванням уточнених позовних вимог від 08 лютого 2021 року, стягнути з відповідача на їх користь 171 694,34 грн., з яких 110 092,76 грн. основна сума боргу; 5 837,27 грн. - три проценти річних; 7 574,33 грн. - інфляційні збитки; 48 189,98 грн. - пеня.
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто  з ОСОБА_1  на користь КП “Теплоенерго” ДМР заборгованість за теплопостачання в розмірі 110 092,76 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення нарахованих на заборгованість інфляційних збитків, 3 відсотків річних та пені скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, посилався на відсутність доказів визначення строків внесення платежів за надання послуг за період до укладення договору №091219 від 29 жовтня 2018 року, що унеможливлює нарахування штрафних санкцій, інфляційних та відсотків річних за цими вимогами, не взяв до уваги, що строки оплати комунальних послуг врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 “Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а після укладення договору — умовами договору.
       Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на те, що позивач зазначає, що заборгованість з теплопостачання виникла в лютому 2019 року, що не відповідає дійсності та зазначена позивачем з метою ухилення від наслідків застосування строків позовної давності, позивачем не надано належних доказів на підтвердження виникнення заборгованості у відповідача саме з 17 лютого 2019 року. Крім того, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлялося клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків строку позовної давності.
       Крім того, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2021 року, відповідно до якої просить вказане рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що сума заборгованості у відповідному розмірі належними доказами не підтверджена, оскільки облік поставленої облікованої теплоенергії здійснювався за встановленим загальнобудинковим приладом обліку, тобто обліковувалася загальна кількість поставленої до будинку енергії, без виокремлення кількості теплової енергії, поставленої до належного відповідачу нежитлового приміщення, зазначає, що з метою правильного розрахунку позивачем необхідно було встановити показання загального будинкового приладу обліку; загальну площу опалювальних приміщень у будинку; площу приміщення, що належить відповідачу. Відсутність будь-якої зі складових перешкоджає здійсненню належного розрахунку обсягу теплової енергії. В той час як документи на підтвердження загальної площі опалювальних приміщень, яка використана ним у розрахунку заявлених до стягнення сум заборгованості позивачем не надано, таким чином частка відповідача в розподілі загального обсягу теплової енергії, поставленої до будинку АДРЕСА_1 не відповідає дійсній, що впливає на розрахунок заборгованості та свідчить про його необґрунтованість.
       Зазначала, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності, оскільки нею заборгованість не визнавалася, про що, зокрема, свідчить підписаний нею протокол розбіжностей до договору про теплопостачання від 29 жовтня 2018 року.
       КП “Теплоенерго” ДМР надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що позивачем при здійснені розрахунку було застосовано Методики визначення енергетичної ефективності будівель, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 11 липня 2018 року №169, при цьому факт отримання послуг з теплопостачання відповідачем не заперечується. Зазначало, що звернення відповідача із проханням укладення договору про постачання теплової енергії, а також лист від 30 січня 2017 року, в якому відповідач зазначила, що готова оплачувати послуги з теплопостачання у повному обсязі, якщо розрахунок буде здійснений із урахуванням реальної опалювальної площі будинку, свідчить про визнання свого боргу, що в свою чергу перериває перебіг позовної давності. Листами від 09 листопада 2011 року та 13 лютого 2019 року відповідач посилається на спірність суми заборгованості, при цьому факт наявності заборгованості нею не заперечується. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 171 694,34 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги КП “Теплоенерго” ДМР необхідно відмовити з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2015 року є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_4 , площею 203,3 кв.м, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ромащенко Н.М. (а.с.18).
       З грудня 2015 року КП “Теплоенрго” ДМР надавались послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується складеними постачальником актами використаної теплової енергії (а.с. 31 – 48).
       Вказані акти містять інформацію щодо показів теплового лічильника марки МП 32 № 0694, встановленого в будинку АДРЕСА_1 , достовірність викладеної в них інформації засвідчена підписами представника КП “Теплоенерго” та представником споживача.
       29 жовтня 2018 року між КП «Теплоенерго» ДМР та ОСОБА_1 було укладено договір №091219 про постачання теплової енергії, за умовами якого підприємство взяло на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержати та сплатити теплопостачальній організації її вартість за встановленими тарифами в терміни та на умовах, передбачених цим договором. (а.с.10 – 12).
       Пунктами 7.1 — 7.2 договору встановлено, що розрахунки за теплову енергію, що споживається проводяться відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт (в 2-х примірниках) прийому-передачі теплової енергії по формі додатку 4. Отриманий акт прийому-передачі теплової енергії споживач або представник споживача повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу теплопостачальної організації протягом десяти днів з дня отримання (а.с.11).
       Укладаючи вказаний договір, споживачем, з метою узгодження всіх умов договору та повідомлення постачальника щодо умов договору, з якими остання не погоджується складено протокол розбіжностей від 05 грудня 2018 року до договору №091219 від 29 жовтня 2018 року про постачання теплової енергії, відповідно до якого споживач, підписуючи договір, зазначила про необхідність виключення пунктів 11.4, 11.6, якими було визначено, що умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання з 26 листопада 2015 року згідно договору купівлі-продажу, по узгодженню сторін оплата за послуги теплопостачання буде здійсненна з 01 грудня 2015 року за тарифами, що діяли у відповідний період на підставі права власності на нежитлове приміщення, пункт 7.5 просила викласти в наступній редакції: у разі наявності заборгованості за минулі періоди сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, зараховується в погашення заборгованості, виключно у випадку, якщо споживач у призначенні платежу не зазначив період, за який вноситься оплата (а.с.11 на зв., а.с.15).
       Додатком до договору № 091219 про постачання теплової енергії від 29 жовтня 2018 року визначено порядок розрахунку обсягів теплової енергії (а.с.12).
       З акту прийому-передачі теплової енергії від 31 січня 2019 року №0912219 вбачається, що станом на січень 2019 року заборгованість з постачання теплової енергії складає 95 147,22 грн. (з урахуванням ПДВ 114 176,67 грн. (а.с.20).
       Вказаний акт 11 лютого 2019 року отриманий представником ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_3 , що підтверджується підписом представника в реєстрі вручення рахунків та актів прийому-передачі споживача “інші-населення” КП “Теплоенерго” (січень 2019 року)” (а.с.19).
       Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків від 19 серпня 2020 року, за період з грудня 2015 року по березень 2019 року, сума заборгованості за спожиту теплову енергію, з урахуванням ПДВ, становить 110 092,76 грн. (а.с.28 –30). 
       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за фактично спожиті послуги з теплопостачання в розмірі 110 092,76 грн. При цьому, зазначив про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, оскільки звернення до позивача із заявою про укладення договору на постачання теплової енергії, укладення договору №091219, з урахування п.11.4,11.6 (протокол розбіжностей не підписаний позивачем), визнання в листуванні з позивачем наявності заборгованості із зазначенням спірності її розміру, здійснення відповідачем платежів за вказаним договором, свідчить про  визнання відповідачем боргу, що є підставою для переривання перебігу строку позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача решти сум, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів щодо визначення строків внесення платежів за надання послуг за період до укладання договору №091219 від 29 жовтня 2018 року, що унеможливлює нарахування штрафних санкцій, інфляційних та відсотків річних за цими вимогами.
       Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” (чинний станом на момент виникнення правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
       Хоча у частині 1 статті 19 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
       Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
       Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
       Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з 26 листопада 2015 року є власником нежитлового приміщення, площею 203,3 кв.м, розташованого в АДРЕСА_3 .
       При цьому, з грудня 2015 року вищевказане нежитлове приміщення забезпечувалося теплопостачанням, яке надавалося КП «Теплоенерго» ДМР, що підтверджується актами використаної теплової енергії, які складались постачальником теплової енергії та підписувалися представником споживача.
       Незважаючи на встановлений законом обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, відповідний договір між сторонами був укладений лише 29 жовтня 2018 року, при цьому надання послуг з теплопостачання позивачем до укладення договору не припинялося.
       Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до статей 67,162 ЖК Української РСР за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
       Таким чином, зважаючи на те, що відповідач є власником нежитлового приміщення № НОМЕР_1 , розташованого в АДРЕСА_1 , фактично отримувала послуги з теплопостачання, що нею не заперечується, на останню законом покладається обов`язок зі сплати фактично отриманих нею комунальних послуг, зокрема послуг з теплопостачання за весь обсяг отриманої теплової енергії, відповідно до встановлених законодавством тарифів.
       Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із тривалим ігноруванням відповідачем обов`язку зі сплати послуг за теплопостачання, утворилася заборгованість в розмірі 110 092,76 грн., про що було складено акт прийому-передачі теплової енергії від 31 січня 2019 року, в якому здійснено розрахунок заборгованості.
       В той же час, звертаючись із апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_1 нараховану позивачем заборгованість оспорює, у зв`язку із невірним визначенням частки відповідача в розподілі загального обсягу теплової енергії (невстановлення розміру загальної площі опалювальних приміщень у будинку), поставленої до будинку АДРЕСА_1 .
       Разом із тим, із вказаними доводами апеляційної скарги відповідача колегія суддів апеляційної інстанції погодитися не може з огляду на наступне.
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
       Відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі — послуги) регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила № 630).
       Згідно пункту 12 Правил №630 вбачається, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. 
       У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку.
‘        При цьому згідно пункту 2 Правил №630 встановлено, що опалювана площа (об`єм) будинку - загальна площа (об`єм) приміщень будинку, в тому числі у разі опалення площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт; опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас.
       Відповідно до пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року №1198, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. 
       З аналізу вказаних норм вбачається, що у разі відсутності у споживача послуги квартирного приладу обліку теплової енергії, загальний облік споживання послуги з теплопостачання здійснюється за допомогою будинкового приладу обліку. При цьому, обсяг спожитої у будівлі теплової енергії, встановлений вказаним приладом обліку, включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, а також місць загального користування. При цьому, оплата відповідних послуг споживачем здійснюється згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири.
       Таким чином, зважаючи, що позивачем щомісячно знімалися показання теплового лічильника, встановленого за адресою: АДРЕСА_1 , про що складалися відповідні акти використання теплової енергії.
       Вказані відомості приймалися до розрахунку спожитої теплоенергії із урахуванням площі нежитлового приміщення відповідача — 203,3 кв.м, що відповідає встановленим чинним законодавством вимогам.
       Доводи апелянта щодо неправильності розрахунку позивача у зв`язку із недостовірним наведенням даних площі будинку, до якої здійснюється розрахунок, є безпідставним, оскільки позивачем до розрахунку бралася саме опалювальна площа будинку, за вирахуванням площі, що припадає на лоджії, балкони, тераси.
       Колегія суддів критично відноситься до посилань апелянта ОСОБА_1 на лист комунального підприємства “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” Дніпровської міської ради, відповідно до якого загальна площа житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , складає 3 620 кв.м, а також інформацію, надану комунальним підприємством “ЖИЛСЕРВІС-2” Дніпропетровської міської ради, відповідно до якої загальна площа квартир складає 2 813,6 кв.м, площа нежитлових приміщень 644,6 кв.м, як на докази, що підтверджують неправильність проведених позивачем розрахунків витраченої на опалення будинку теплової енергії та як наслідок необґрунтований розрахунок заборгованості, оскільки вказані листи містять загальну площу будинку, яка включає в себе, як опалювальну так і неопалювальну, тобто ту площу, яка опаленням не забезпечується, а отже виключається із розрахунку спожитої теплової енергії, яка розподіляється між споживачами.
       У зв`язку з чим, зважаючи, що відповідач фактично отримувала послуги з теплопостачання, проте плати за їх користування не здійснювала, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення прав позивача та обґрунтованості його позову щодо розміру виниклої заборгованості за спожиті відповідачем послуги.
       В той же час не погоджується з висновком місцевого суду щодо дотримання позивачем при зверненні до суду з дійсним позовом строків позовної давності, оскільки колегія суддів вважає, що інститут переривання позовної давності до спірних відносин незастосовний з огляду на наступне.        
       Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
       Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
       Аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.
       Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
       Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, зокрема, частина другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
       Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       Відповідно до частини першої статті 32 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно.
       Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил №630, у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість).
       Як встановлено судом першої інстанції, з грудня 2015 року відповідач жодного разу не оплачувала надані позивачем послуги. 
       Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.
       З огляду на те, що у позивача з відповідачем, в період за який позивач просить стягнути заборгованість, були фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил № 630, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.
       Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо переривання строку позовної давності у зв`язку із визнанням відповідачем боргу, колегія суддів зазначає наступне.
       Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
       Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі №663/2070/15-ц).
       При цьому, колегія суддів зауважує, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.
       До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.         
       Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі №911/3685/17.
       Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції, що звернення відповідача із заявою про укладення договору на теплопостачання свідчить про визнання відповідачем суми боргу, оскільки укладення договору із постачальником комунальних послуг є обов`язком споживача в силу вимог статті 7,19 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” та жодним чином не підтверджує факт визнання споживачем боргу.
       Підписання договору № 091219 від 29 жовтня 2018 року таким доказом також бути не може, оскільки узгоджуючи вказаний договір відповідач чітко висловила незгоду з пунктами 11.4, 11.6 договору, які розповсюджувалися щодо заборгованості за спожиті послуги до укладення договору, про що склала відповідний протокол розбіжностей від 05 грудня 2018 року, що свідчить про невизнання нею боргу за період до укладення договору.
       Крім того, вважає безпідставним та таким, що спростовується матеріалами справи, висновок суду щодо визнання боргу у листуванні з позивачем та таким, оскільки в матеріалах справи такі докази відсутні, в той час як лист від 30 січня 2017 року, згідно якого відповідач зазначила про готовність оплачувати послуги з теплопостачання у повному обсязі, якщо розрахунок буде здійснений із урахуванням реальної площі будинку не свідчить про визнання нею нарахованої заборгованості на час написання листа, а лише свідчить про наміри відповідача в майбутньому у разі згоди із розрахунком заборгованості здійснювати оплату щомісячних платежів за послуги з теплопостачання (а.с.107).
       Окремо колегія суддів звертає увагу, що з листування між сторонами, наявного в матеріалах справи, вбачається, що відповідач не згодна оплачувати послуги з теплопостачання до листопада 2018 року, спір щодо заборгованості по оплаті за послуги зі минулі опалювальні періоди бажає вирішувати у судовому порядку, оскільки вважає, що позивачу будь-яких збитків не спричиняла (а.с.127-128).
       Крім того, повертаючи на адресу позивача акт прийому-передачі теплової енергії від 29 жовтня 2018 року № 091219, остання зазначила, що з сумою заборгованості, яка виникла з грудня 2015 рок по квітень 2018 року в розмірі 91 743,96 грн., не погоджується, в той же час погодилася із заборгованістю за період з листопада 2018 року по січень 2019 року та які, згідно відомостей позивача, сплатила в повному обсязі. (а.с.137-138).
       При цьому акт звіряння взаємних рахунків від 19 серпня 2020 року підпису відповідача не містить.
       Крім того, колегія суддів не вважає, що здійснення відповідачем платежів за вказаним договором не є підставою для переривання строків позовної давності, оскільки згідно висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
       Згідно виписки про рух коштів між ФО ОСОБА_1 та КП “Теплоенерго” (а.с. 6). відповідачем дійсно здійснювалися оплати за послуги з теплопостачання 13 лютого 2019 року, в той же час кожен здійснюючи платіж чітко зазначила його призначення, вказавши, що це є оплатою послуг за грудень 2018 року та січень 2019 року (а.с. 6).
       Таким чином, оскільки з матеріалів справи вбачається, що заборгованість за послуги з постачання теплової енергії позивачем нарахована за період з грудня 2015 року по 01 березня 2019 року, а з позовом до суду КП “Теплоенерго” ДМР звернулося у листопаді 2020 року, при цьому підстави вважати, що строк позовної давності переривався відсутні, свідчить про пропуск позивачем позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за період з грудня 2015 року по березень 2019 року.
       Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення на користь позивача пені, трьох процентів річних та інфляційних збитків з огляду на наступне.
       Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100% загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.
       Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. 
       У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
       Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
       За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).
       З огляду на те, що відповідач, як встановив суд першої інстанцій, прострочила виконання грошового зобов`язання, на неї покладається обов`язок сплатити інфляційні втрати, три проценти річних та пені від простроченої суми.
       В той же час, як вже зазначалося колегією суддів, цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
       Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
       За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
       Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
       З аналізу наведеної статті вбачається, що позовна давність стосовно додаткових позовних вимог (стягнення неустойки та інші), які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно із спливом позовної давності щодо основної вимоги.
       Вирішуючи спір, колегія суддів зазначає, що оскільки судом апеляційної інстанції застосовано строк позовної давності до основної вимоги, позовна давність стосовно додаткових позовних вимог, зокрема стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних збитків, які є похідними від основної вимоги, також спливла, що унеможливлює їх стягнення на користь позивача.
       З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та скасування рішення суду в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову комунального підприємства “Теплоенерго” Дніпровської міської ради, а в задоволенні апеляційної скарги КП “Теплоенерго” Дніпровської міської ради відмовити.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       Таким чином, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 на користь останньої підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 2 477,08 грн. з позивача комунального підприємства “Теплоенерго” Дніпровської міської ради.
       Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.

       В задоволенні апеляційної скарги комунального підприємства “Теплоенерго” Дніпровської міської ради відмовити.

       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2021 року в задоволеній частині скасувати і в цій частині в задоволенні позову комунального підприємства “Теплоенерго” Дніпровської міської ради до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії відмовити.

       Стягнути з комунального підприємства “Теплоенерго” Дніпровської міської ради на користь відповідача  ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 477 (дві тисячі чотириста сімдесят сім) грн. 08 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 05 липня 2021 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.