ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року	Львів	Справа № 300/788/21 пров. № А/857/11527/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року, ухвалене суддею                   Микитюком Р.В. у м. Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 300/788/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-франківській області про зобов`язання до вчинення дій,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

03 березня 2021 року позивач – ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просила зобов`язати призначити дострокову пенсію як матері дитина-інваліда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дати досягнення 50-річного віку, здійснити перерахунок пенсії на заявлених вимогах за період з 24.12.2017 по 12.08.2020 та виплатити різницю між сумами пенсій, що виникла за згаданий період.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Рішенням здійснено розподіл судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору та професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.15).
Довідкою про реєстрацію і проживання, яка видана Дем`янівською сільською радою Галицького району Івано-Франківської області від 28.11.2017 №769, яка видана гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується, що він зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , від народження, згідно висновку ЛКК інвалід дитинства II групи довічно (а.с.17).
Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Дем`янівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 04.01.2018 №12, ОСОБА_1 , 1967 року народження, жителька села Дем`янів народила і виховала шестирічного віку дитину інваліда II групи:
1. ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.18)
Позивач 10.01.2018 звернулась на усний прийом до відділу обслуговування громадян Галицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства та надала доступні документи: трудову книжку НОМЕР_2 , медичний висновок №42 від 25.10.2006 "про дитину інваліда віком до 16 років" на сина ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
Пенсійним органом розглянуто надані документи та встановлено, що згідно медичного висновку ОСОБА_2 визнаний інвалідом у віці 10 років. Тому, згідно наданих документів не було підстав для призначення дострокової пенсії як матері інваліда з дитинства. 
Позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії від 12.01.2018. Відповідачем розглянуто дану заяву в порядку передбаченому Законом України "Про звернення громадян" та листом від 15.01.2018 №3/Т-15 повідомлено позивача, що згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", передбачено, що матері інвалідів дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше як 15 років страхового стажу.
Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону 1058, затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 передбачено, що визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною інвалідом посвідчується випискою з акта огляду МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я. 
У разі, якщо дитину визнано дитиною-інвалідом після досягнення шести років, подається висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що вона мала показання для визнання її дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Позивач звернулась до відділу обслуговування громадян Галицького об`єднано управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства та надала трудову книжку серії НОМЕР_2 , медичний висновок №42 від 25.10.2006 "про дитину інваліда віком до 16 років" на сина ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
Представником відповідача, розглянуто надані документи та встановлено, що згідно медичного висновку ОСОБА_2 визнаний інвалідом у віці 10 років (а.с.13). 
Позивач, 12.08.2020 звернулась до відповідача із заявою встановленої форми про призначення пенсії та надала необхідні для цього документи, в тому числі: виписку із акта огляду МСЕК від 12.03.2014 та копію рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2020 у справі №341/1580/20 за заявою ОСОБА_1 , заінтересованої особи-Комунальне некомерційне підприємство "Галицька лікарня" Галицької районної ради про встановлення факту, що має юридичне значення.
У відповідності до резолютивної частини згаданого рішення суду встановлено факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 мав медичні показання від народження для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку (а.с. 11-12, 43-44, 56-60).
На підставі поданих документів, відповідачем з 12.08.2020 призначено пенсію за віком як матері дитини-інваліда (а.с. 69-73). 
14.08.2020 позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії з 24.12.2017 (а.с.20).
Пенсійний орган листом від 04.09.2020 №2633-2517/Т-02/8-0900/20 на звернення щодо призначення пенсії за віком як матері дитини-інваліда надав інформацію щодо призначеної позивачем пенсії за віком як матері дитини-інваліда відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Розмір пенсії з 12.08.2020, з урахуванням стажу 34 роки 5 місяців та заробітної плати за період з 01.07.2000 по 30.06.2020 становив 3587,49 грн, в тому числі 3519,01 грн – розмір пенсії за віком; 68,48 грн – доплата за понаднормовий стаж 4 роки.
Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернулась до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Згідно з п.6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. «є» і «ж» ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).
Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2004 року.
В розумінні статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.
Відповідно до абзацу 4 пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.
Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.
Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.
Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, а також статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні». Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».
При цьому відповідно до абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.
Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  убачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.
Отже, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.
Відповідно до частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Згідно з пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України  від 25 листопада 2011 року № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).
Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що пункт 2.18 Порядку      №22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 26, абзацу 4 пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.
Отже, мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а.
Відповідач не заперечує обставини, які надають право позивачу на призначення дострокової пенсії за віком, а саме наявність відповідного страхового стажу не менше 15 років, досягнення відповідного віку 50 років та здійснення догляду за дитиною інвалідом до досягнення ним шестирічного віку.
Відповідно до частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
В контексті наведених правових норм, колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Наявними у справі доказами доказами підтверджується, що інвалідність сина позивача настала до досягнення ним шестирічного віку.
Слід зазначити, що призначення пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, а саме зверненя у визначеному законом порядку.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважаючи, що набула право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років, вперше звернулася з відповідною заявою до пенсійного органу 12.01.218, тобто, не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
У зв`язку із відсутністю всіх необхідних документів для призначення пенсії на заявлених позивачем умовах орган, що призначає пенсію, письмово повідомив заявника про те, які документи необхідно подати додатково.
Позивачем вживались заходи для отримання документів для призначення дострокової пенсії як матері дитини-інваліда.
Водночас докази про порушення права на призначення пенсії з дати досягнення відповідного віку позивачем отримано з листа пенсійного органу – відповіді на звернення позивача за перерахунком пенсії.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач набула право на пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства, відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дати досягнення нею 50-річного віку.
Судом апеляційної інстанції встановлено наявність непереборних обставин, що перешкоджали позивачу реалізації права на вчасне звернення до суду з даними позовними вимогами, а тому приходить до висновку, що застосування наслідків пропуску строку за наведених обставин свідчитиме про порушення права позивача на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.5 КАС України.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколудо Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Відтак вірним способом відновлення порушеного права є зобов`язання вчинити кореспондуючі цьому праву дії, а саме слід зобов`язати пенсійний орган призначити пенсію з дати досягнення позивачем 50-річного віку, здійснити перерахунок пенсії з дати досягнення необхідного пенсійного віку по дату фактичного призначення пенсії та виплатити різницю між сумами пенсії за період з 24.12.2017 по 12.08.2020.
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.
Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративногого судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі № 300/788/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний