ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України 

справа № 646/8720/18
провадження № 22-ц/818/1810/21

29 липня 2021 року
м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Яцини В.Б., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря – Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 ,
представник – ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року в складі судді Шелест І.М.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. 

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що з вересня 2014 року він та  ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти придбали автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на відповідачку, а також мультиварку, кухонний посуд та золотий ланцюжок з хрестом.

Зазначав, що до реєстрації шлюбу він за власні кошти придбав холодильник LG (двокамерний), мікрохвильову піч, китайську вазу, двоспальний кутовий диван, бінокль та золоті прикраси (перстень чоловічий, обручки та сережки жіночі), які  ОСОБА_2 відмовляється йому повернути.

Відразу після одруження йому стало відомо, що у  ОСОБА_2 є несплачений кредит у сумі 54 000,00 грн, що становило еквівалент 3 000,00 доларів США, який він сплатив в жовтні-листопаді 2014 року за кошти, які отримав у позику у своєї знайомої.

Крім того, в період з 2014 року по 2018 рік він здійснив капітальний ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , в якій раніше знаходився салон краси. Так, було здійснено демонтаж вхідних дверей; встановлено стіну з дверним отвором з гіпсокартону; проведено електропроводку, кабеля на обігрів та антенного кабеля до робочої зони на кухню; проведена заміна водяних та каналізаційних труб на пластикові; здійснено установку електричних розеток, вимикачів антенного виходу; здійснено укладку плитки; придбана за його власні кошти та встановлена сантехніка, яку підключено до води та каналізації; замінено старий лінолеум на теплу підлогу; придбано та підключено кондиціонер; демонтовано витяжки з подальшим встановленням гіпсокартонної стелі; здійснено прокладку вентиляційного каналу через дві кімнати до кухні; придбано та встановлено натяжку стелі, люстри, світильники; виготовлено та встановлено підвіконники; встановлені дзеркала; виготовлені ескізи кухні, двох шаф, комода, чотирьох пуфиків, ліжка, двох тумб; встановлено духовку, мийку, підключення до електропроводки, води та каналізації; укладена плитка на кухні; придбані та встановлені меблі; придбані штори, гардини та карнизи; здійснено демонтаж салярію; встановлено дворівневу натяжну стелю; придбано та встановлено фризовий профіль, плінтуси, фурнітура, обладнання для освітлення кімнат; демонтовано та встановлено нові двері; придбано шпалери та здійснено їх заміну на стінах у кімнатах квартири, тощо. Відповідно до звіту про оцінку вартість внутрішньої обробки квартири та встановлених меблів в указаній квартирі становить 254 125,72 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1  просив: 

- зобов`язати  ОСОБА_2 повернути належні йому особисті речі, а саме: холодильник LG (двокамерний), мікрохвильову піч, китайську вазу, двоспальний кутовий диван, бінокль, золоті прикраси (перстень чоловічий, обручки та сережки жіночі) та золотий ланцюжок з хрестом; 

- визнати автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити його в натурі йому; 

- виділити йому у власність мультиварку, а кухонний посуд залишити у власності  ОСОБА_2 ; 

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3 000,00 доларів США, зарахувавши їх в рахунок грошової компенсації вартості Ѕ частини майна, що підлягає поділу, а саме за вказаний транспортний засіб; 

- припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , та визнати за ним право особистої власності на даний транспортний засіб; 

- визнати за ним право власності на Ѕ частину невід`ємних поліпшень у квартирі АДРЕСА_1 ; 

- стягнути з  ОСОБА_2 на його користь вартість Ѕ частини невід`ємних полишень в житлі в розмірі 127 062,86 грн; 

- вирішити питання про судові витрати.

18 січня 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання автомобіля особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на момент укладення шлюбу з ОСОБА_1 вона не працювала та була на повному утриманні своєї доньки - ОСОБА_4 , яка з 2014 року постійно працювала за межами України. У період відсутності доньки в Україні вона користувалася належним їй автомобілем ВАЗ 210934-20, реєстраційний номер НОМЕР_2 . З метою придбання іншого транспортного засобу для її власного користування 14 червня 2015 року автомобілем ВАЗ 210934-20, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за згодою доньки був проданий ОСОБА_5 за 3 400,00 доларів США. 01 квітня 2016 року вона за договором купівлі-продажу транспортного засобу № ТСЦ6341/1/1971, укладеного між нею та ОСОБА_6 у Сервісному центрі ВМС 6341, придбала автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 . Зазначає, що ОСОБА_1 з моменту укладення шлюбу до придбання спірного транспортного засобу не отримував доходу або отримував на рівні мінімальної заробітної плати, яку витрачав на забезпечення власних життєвих потреб та утримання придбаного до шлюбу майна.
Посилаючись на те, що спірний автомобіль придбано під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , однак за кошти її доньки, ОСОБА_2 просила визнати автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , її особистою приватною власністю.

Рішенням Червонозваодського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини затрат, понесених на поліпшення квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 127 062,86 грн та судовий збір в розмірі 1 979,30 грн.

Позов ОСОБА_1 в решті вимог та зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року, а саме – арешт автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , скасовано. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_2 не спростовано належними та достовірними доказами презумпцію спільної власності подружжя на спірний автомобіль, у зв`язку з чим право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом визнання автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя, з урахуванням того, що компенсація за спірний автомобіль не була попередньо внесена другим з подружжя на депозитний рахунок суду. 

Залишаючи позов ОСОБА_1 в частині вирішення спору про стягнення з  ОСОБА_2  на його користь 3 000,00 доларів США, суд першої інстанції вказав, що кредитний договір був укладений між банком та ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу, отже зобов`язання з повернення кредиту винило лише у останньої. Доказів повернення кредиту за рахунок спільних коштів подружжя, матеріали справи не містять.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 в частині вирішення спору про виділення йому у власність мультиварки та залишення у власності  ОСОБА_2 кухонного посуду, а також в частині повернення належних йому особистих речей, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. 

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 в частині вирішення спору про визнання за ним право власності на Ѕ частину невід`ємних поліпшень у квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081св 18), згідно з якою здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.

Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини затрат, понесених на поліпшення квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 127 062,86 грн, суд першої інстанції вказав, що здійснення капітального ремонту з переобладнанням частини житлових приміщень, набутих у власність одним із подружжя до укладення шлюбу, під певний вид діяльності, а саме: професійну діяльність відповідачки – послуги перукарень та солонів краси, значно перевищує обов`язки члена сім`ї власника по утриманню житла.

13 січня 2021 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 та залишення без задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , ухвалити нове рішення рішення про задоволення зустрічного позову та залишення без задоволення позову ОСОБА_1 в частині задоволення позову останнього.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визнання спірного автомобіля, набутого в зареєстрованому шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя не вирішує спір між сторонами щодо цього рухомого майна. Зібрані у справі докази не підтверджують наявність у подружжя доходів, достатніх для придбання автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , за ціною 50 000,00 грн, оскільки всі доходи подружжя у період з вересня 2014 року по березень 2016 року становили 28 395,17 грн. Зазначає, що покази свідків не є допустимими доказами, оскільки свідки не зазначили джерела своєї обізнаності про факти продажу автомобілів подружжя з метою придбання спірного автомобіля, при цьому в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у ОСОБА_1 власного транспортного засобу на час укладення шлюбу та здійснення продажу цього транспортного засобу до 01 квітня 2016 року. Крім того, вважає, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував обставин придбання спірного автомобіля за кошти доньки ОСОБА_7 .

Вказує, що поліпшення не є окремим об`єктом права власності, щодо якого можуть виникати права та обов`язки в силу статей 179-190, 316 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), а тому з неї не може стягуватись на користь ОСОБА_1 компенсація як власника Ѕ частки поліпшень квартири. Вважаючи, що такий спосіб захисту є ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 , суд першої інстанції за власною ініціативою змінив предмет та підстави позову в частині стягнення 127 062,86 грн, що суперечить вимогам статті 12 ЦПК України. При цьому жоден із свідків не повідомив про обсяг ремонтних робіт, а ОСОБА_1 не міг забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності для проведення оцінки спірної квартири, оскільки проживав на цей час за іншою адресою.

15 березня 2021 року ОСОБА_1  подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі належним чином оцінених доказів.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення грошової компенсації Ѕ частини затрат, понесених на поліпшення квартири не відповідає.

Рішення суду першої інстанції в частині залишення позову ОСОБА_1 без задоволення не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що з вересня 2014 року ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 7, т. 1).

Під час шлюбу сторони проживали за адресою: АДРЕСА_2 . 

01 квітня 2016 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу № ТСЦ6341/1/1971 ОСОБА_2 придбала автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 (а. с. 41-42, т.1).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 розірвано (а. с. 207-208, т. 1).

Звітом про оцінку ринкової вартості внутрішніх поліпшень квартири та меблів за адресою: АДРЕСА_2 від 20 жовтня 2018 року встановлено, що ринкова вартість вказаної квартири становить 254 125,72 грн (а. с. 108-184, т. 1).

Посилаючись, зокрема на те, що в період з 2014 року по 2018 рік в у квартирі АДРЕСА_1 , в якій раніше знаходився салон краси, здійснено за власні кошти та власними силами капітальний ремонт, ОСОБА_1 , звернувся до суду з відповідним позовом. 

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане кореспондується зі статтею 368 ЦК України.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, частиною сьомою статті 57 СК України встановлено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У справі, що переглядається, встановлено та не заперечувалося сторонами, що власницею квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2251, виданий приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г.О. 23 червня 2006 року (а. с. 215, т. 1).

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 та в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 451/847/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 362/6056/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 444/372/18.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову ухвалюється судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року при розгляді справи № 214/6174/15-ц (провадження
№ 14-114цс20).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації Ѕ частини затрат, понесених на поліпшення квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 127 062,86 грн, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів того, що спірна квартира, яка є власністю відповідача, за час шлюбу істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок його власних трудових або грошових затрат. Поліпшення квартири, на які посилається позивач, стосуються лише ремонту квартири та її оздоблення, що не є невід`ємною частиною квартири, будь-яких переобладнань та добудов, внаслідок яких змінилася б сама квартира як об`єкт нерухомості, наприклад, була б збільшена її площа, тощо, не відбулося. Ремонт у спірній квартирі не є таким поліпшенням квартири, що доводить істотність збільшення її вартості в період перебування   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі.
Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду в складенні колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2021 року у справі № 642/2054/17 (провадження № 61-18590св20).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
З урахуванням зазначеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації Ѕ частини затрат, понесених на поліпшення квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 127 062,86 грн, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про залишення позову ОСОБА_1 в цій частині без задоволення.
Щодо оскарження зазначеного судового рішення в частині визнання автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», 2005 року випуску, об`єм двигуна 1,8 куб. м, синього кольору, універсал, державний номер НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вказаних вимог.
Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому, оскільки ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростувала, зустрічні позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та порушують право ОСОБА_1 , яке відповідно підлягає захисту.
Доказів придбання спірного автомобіля за кошти  ОСОБА_4 – доньки ОСОБА_2 , яка з 2014 року постійно працювала за межами України, матеріали справи не містять. Крім того, сама ОСОБА_4 відповідних вимог не заявляла.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 грудня 20120 року скасувати в частині вирішення спору про стягнення грошової компенсації Ѕ частини затрат, понесених на поліпшення квартири, та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації Ѕ частини затрат, понесених на поліпшення квартири АДРЕСА_1 залишити без задоволення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 30 липня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді В.Б.Яцина

О.М.Хорошевський