ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1409/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №699/259/21 Категорія: 311000000 	Літвінова Г. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       23 вересня 2021 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Сіренка Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року (повний текст складено 24 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця (ФОП) ОСОБА_2 про стягнення невиплачених коштів при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на порушення її трудових прав.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 02.06.2014 працювала продавцем у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на підставі укладеного між ними трудового договору.
24.04.2020 позивачку звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Повідомлення про нараховані суми, належні ОСОБА_1 при звільненні, копію наказу про звільнення позивачці не видано. У день звільнення виплачено 2500,00 грн. заробітної плати, які одночасно є розрахунковими коштами. На думку позивачки, розрахунок проведено неповно.
Тому, у позові ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача остаточний розрахунок при звільненні у сумі 4359,44 грн., з яких 932,24 грн. - недоплачена заробітна плата за квітень 2020 року та 3427,20 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Також позивач просила стягнути середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні (з 25.04.2020 по день ухвалення судом рішення).
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в сумі 3432,24 грн., у тому числі ПДФО та військовий збір.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 48,76 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4731,50 грн. пропорційно сумі відмовленої частини позовних вимог.
Рішення суду мотивовано тим, що в день звільнення 24.04.2020 позивачка була у відпустці без збереження заробітної плати. Тобто у день звільнення вона не працювала.
Суд встановив, що відповідач отримала вимогу працівника про здійснення остаточного розрахунку при звільненні 12.03.2021, отже остаточний розрахунок мав бути проведений не пізніше 13.03.2021.
Фактично роботодавець здійснила розрахунок 05.05.2021, перерахувавши на користь позивачки 2763,00 грн. (з вирахуванням податків та зборів) компенсації за невикористану відпустку, отримання яких позивач не заперечувала.
З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3432,24 грн.
Загальну кількість робочих днів затримки повного розрахунку за період з 12.03.2021 до 05.05.2021 становить 35 днів (13 у березні та 22 у квітні. Дні 12.03.2021 та 05.05.2021 не рахуються). 
Середньоденна заробітна плата обрахована судом з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 за два попередні місяці та визначена судом в розмірі 229,63 грн. 
Тому, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 8037,05 грн. (35 днів х 229,63 грн.).
Місцевий суд врахував критерії оцінки пропорційності щодо дотримання справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 (справа №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18) та зменшив розмір відповідальності роботодавця за затримку в проведення остаточного розрахунку при звільненні працівника з 8037,05 грн. до 3432,24 грн. (у тому числі ПДФО та військовий збір). Зменшуючи цю суму, суд зауважив, що причиною невиплати суми компенсації за невикористану відпустку стала наявність заборгованості підприємця перед відповідачкою за взятий з магазину ОСОБА_2 товар (взуття). Таким чином, суд дійшов висновку, що саме дії ОСОБА_1 стали підставою для несвоєчасної виплати компенсації за невикористану відпустку під час розрахунку. 
Також суд звернув увагу, що між звільненням позивачки та її зверненням з вимогою про здійснення розрахунку пройшов тривалий проміжок часу. Суд також врахував позицію відповідача щодо визнання наявності заборгованості та добровільну виплату цієї суми до судового розгляду справи. З урахуванням поведінки обох сторін спору, суд дійшов висновку про зменшення розміру відповідальності працівниці.
Розподіл судових витрат проведено пропорційно до частки задоволених позовних вимог (5,37 % від ціни позову). Крім того, суд частково задовольнив клопотання відповідача про стягнення з позивачки судових витрат, пов`язаних наданням їй професійної правничої допомоги, стягнувши з позивачки на користь відповідачки понесені останньою витрати на правничу допомогу пропорційно до частки відхилених позовних вимог.
Рішення оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 , яка вважає його незаконним та несправедливим з огляду на такі аргументи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що після відпустки позивачка приступила до роботи 24.04.2020 і в цей же день написала заяву про звільнення, на підставі якої їй видано трудову книжку з відповідним записом та виплачено 2763,96 грн. без пояснення розрахунку такої суми.
Тому, вважає, що розрахунок при звільненні повинен був бути проведений не пізніше наступного дня після звільнення 24.04.2020, а не за вимогою працівника, як вказано в оскаржуваному рішенні.
Посилання суду на наявність непогашеної заборгованості апелянтки перед відповідачем за придбане взуття не є підставою для непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні працівника. 
ОСОБА_1 також не погоджується з висновком суду про зменшення розміру відповідальності відповідачки.
Крім того, на переконання скаржниці, суд повинен був відмовити в стягненні витрат на професійну правничу допомогу відповідача, оскільки остання не надала детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом, а витрати в розмірі 5000 грн. за послуги адвоката вважає неспівмірними зі складністю справи. Адвокат відповідача не надала докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, а тому у компенсації витрат, понесених відповідачкою на правничу допомогу, суд повинен був відмовити.
Посилаючись на такі доводи, позивачка просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 не погоджується з доводами апеляційної скарги, а тому просить у її задоволенні відмовити. Вважаючи рішення законним, справедливим та в цілому обґрунтованим, просить залишити його без змін. Крім того, відповідачка у відзиві просить стягнути із позивачки на свою користь витрати на правничу допомогу адвоката на стадії апеляційного розгляду з урахуванням доказів, долучених до відзиву.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам.
Так, з матеріалів справи встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 02.06.2014, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с. 8, 47), трудовим договором від 02.06.2014 (а.с. 9, 45), наказом (розпорядженням) №01062014 від 01.06.2014 про прийняття ОСОБА_1 на роботу з 02.06.2014 ФОП ОСОБА_2 на посаду продавець (а.с. 46).
18.03.2020 ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2 з заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 16 календарних днів з 19.03.2020 до 03.04.2020 у зв`язку з необхідністю дотримання карантинних заходів, введених урядом через поширення коронавірусної інфекції (а.с. 52).
04.04.2020 ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2 з заявою про продовження їй відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 16 календарних днів з 04.04.2020 до 24.04.2020 у зв`язку з необхідністю дотримання карантинних заходів, введених урядом через поширення коронавірусної інфекції (а.с. 54).
Відповідно до наказу № 59 про надання відпустки продавцю ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати з 18.03.2020 по 24.04.2020 включно.
24.04.2020 ОСОБА_1 звернулась до роботодавця з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням (а.с. 57).
Наказом (розпорядженням) № 61 про припинення трудового договору (контракту) від 24.04.2020 звільнено ОСОБА_1 з посади продавця за власним бажанням ст. 38 КЗпП України у зв`язку з карантином (а.с. 58).
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, викладених у довідці ПФУ за формою ОК-5, позивачці для обліку страхового стажу враховано у лютому 2020 року 4800,00 грн., у березні 2020 року - 4723,00 грн. та у квітні 2020 року - 3432,24 грн.
При звільненні позивачці відповідно до наказу від 24.04.2020 № 61 була нарахована грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 3432,24 грн. Саме ця сума вказана у формі ОК-5 за квітень 2020 року.
З Таблиці 6 до Додатку 4 Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (форма №Д4 (місячна) за період квітень 2020 року) вбачається, що ОСОБА_1 у квітні 2020 року нараховано дохід за кодом 1 (заробітна плата) - 0,00 грн., за кодом 10 (нарахована сума заробітку за дні відпустки) - 3432,24 грн. (а.с. 67).
З нарахованої суми 3432,24 грн. відповідачем було утримано та перераховано до відповідних фондів 18% ПДФО у розмірі 617,80 грн., та 1,5% військового збору у розмірі 5148 грн. Після здійснення належних утримань до виплати позивачці належить компенсація за невикористану відпустку у розмірі 2762,96 грн.
ОСОБА_1 29.01.2021 направила на ім`я ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 рекомендований лист № 1940202721725, який вручено адресату особисто 30.01.2021. Відповідачка заперечувала факт отримання вимоги про проведення повного розрахунку від 29.01.2021, в судовому засіданні в суді першої інстанції визнала, що таку вимогу отримала 12.03.2021 (а.с. 17).
Зі змісту листа-повідомлення від 05.05.2021 вбачається, що ФОП ОСОБА_2 в добровільному порядку задовольнила вимогу позивачки щодо компенсації за невикористану відпустку. У листі відповідачка вказує, що така компенсації нарахована нею в розмірі 3432,24 грн. і в сумі 2762,96 (за мінусом утримань ПДФО 18%, військового збору 1,5%) виплачена відповідачкою 05.05.2020 шляхом направлення позивачці поштового переказу (а.с. 80, 81). 
В судовому засіданні в суді першої інстанції відповідачка визнала, що дата добровільного погашення компенсації за невикористану відпустку 05.05.2021 (а не 2020 року як помилково вказано в листі повідомленні від 05.05.2021).
Суму в розмірі 2763 грн. ОСОБА_1 отримала у відділені АТ «Укрпошта» 11.05.2021, що підтверджується квитанцією ПН215600426655 від 11.05.2021 (а.с. 86).
Спір виник з приводу проведення остаточного розрахунку при звільненні з виплатою заробітної плати за квітень 2020 року та компенсації за невикористану відпустку за 2019 рік, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як міри відповідальності роботодавця.
З матеріалів справи встановлено, що з 18.03.2020 до 24.04.2020 включно ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження зарплати.
Отже, вимога позивачки про недоплату їй заробітної плати за квітень 2020 року в розмірі 932,24 грн. є необґрунтованою, оскільки доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що весь квітень місяць 2020 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.
Розмір компенсації за невикористану відпустку за 2019 рік нараховано роботодавцем в сумі 3432,24 грн., за вирахуванням податків та зборів така сума до виплати становить 2762,96 грн.
Сторони визнали, що при звільненні компенсація за невикористану відпустку за 2019 рік не виплачена, така компенсація виплачена відповідачкою 05.05.2021.
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із таких норм закону.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено таку  структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.001.2004 року № 5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.
Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.
Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.
Згідно з пунктом 2 Порядку виплата компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Згідно з пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Крім того, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилається на те, що при звільненні їй недоплачено заробітну плату за квітень 2020 року в розмірі 932,24 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за 24 дні за 2019 рік в розмірі 3427,20 грн.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19) зроблено висновок, що «згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум».
Суд першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, встановив, що в квітні 2020 року позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а тому підстави для стягнення з роботодавця 932,24 грн. заробітної плати за квітень 2020 року відсутні.
Що стосується компенсації за невикористану відпустку за 2019 рік, то відповідачка нарахувала її в сумі 3432,24 грн., а за вирахуванням податків та зборів сума до виплати становить 2762,96 грн., яку відповідачка добровільно виплатила 05.05.2021, що визнається сторонами.
Суд враховує, що всупереч доводам в позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в день звільнення не працювала, а перебувала у відпустці без збереження зарплати. В матеріалах справи відсутні будь-які докази виходу позивачки на роботу 24.04.2020. Тому слушними є посилання відповідача на те, що зобов`язання у роботодавця здійснити повний розрахунок при звільненні за правилами ст. 116 КЗпП України настає на наступний день після звернення працівника, який у день звільнення не працював, з вимогою про виплату усіх сум при звільненні.
При цьому, стаття 116 КЗпП України визначає, що зобов`язання у роботодавця здійснити повний розрахунок при звільненні виникає на наступний день саме після звернення працівника з вимогою про виплату усіх сум при звільненні, а не на наступний день після отримання такої вимоги.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 29.01.2021 направила на адресу ФОП ОСОБА_2 (а.с. 13-14) лист із вимогою про проведення повного розрахунку при звільненні. Водночас встановлено, що вказане відправлення вручено особисто 30.01.2021 (а.с. 17). 
За таких підстав колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не надала належних доказів направлення вимоги про проведення повного розрахунку саме 29.01.2021. Суд апеляційної інстанції вважає, що датою направлення вимоги слід вважати 29.01.2021 з огляду на наявні в матеріалах докази, а не 12.03.2021 (дата другого відправлення вимоги).
Отже правильним періодом затримки розрахунку при звільненні слід вважати період з 30.01.2021 до 04.05.2021 (включно). За вказаний період кількість робочих днів становить 64 (січень - 0 робочих днів, лютий - 20, березень - 22, квітень - 22, травень - 0).
Крім того, колегія суддів перевірила розрахунок суду першої інстанції середньоденної заробітної плати, яка враховується при виплаті затримки розрахунку при звільненні. Такий розрахунок відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та з урахуванням заробітку позивачки за два попередні місяці, що передували звільненню (лютий 2020 року, 4800,00 грн., 20 робочих днів, а також березень 2020 року, 2318,40 грн., 11 робочих днів) визначена судом в розмірі 229,63 грн. 
Відтак, періодом затримки є 64 дня, тому загальний середній заробіток за весь час затримки становить 64 х 229,63 грн. = 14696,32 грн.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції установив факт несвоєчасної сплати роботодавцем працівникові всіх належних йому при звільненні сум (в даному випадку компенсації за невикористану відпустку), неправильно встановивши період такої затримки, а також застосував принцип співмірності та зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 3432,24 грн, посилаючись на правові висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц.
Апеляційний суд не погоджується з таким рішенням місцевого суду з огляду на таке.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено висновок, що «встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця».
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила на компенсаторному характері відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, оскільки воно спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. А також сформулювала критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Співвідносячи означені критерії зменшення відповідальності роботодавця з обставинами даної конкретної справи, колегія суддів враховує, що позивачка майже два місяці була у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з карантинними заходами. Суд також враховує, що ОСОБА_1 заявляла період затримки розрахунку при звільненні за 273 робочих дні з 25.04.2020 до 12.05.2021, тобто для відновлення свого порушеного права позивачка витратила майже рік. Натомість суд встановив, що такий період значно менший (64 дня). 
Крім того, суд бере до увагу поведінку обох сторін у спорі по відношенню одна до одної, а також прийняття лише в травні 2021 року відповідачкою добровільного рішення про погашення спірної суми тільки після звернення робітниці до суду та в процесі судового розгляду цього спору.
Оцінюючи обставини даної справи в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вважає, що сума 14696,32 грн. є справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи. Зазначена сума відображає дійсний розмір майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.
Вказівка районного суду на спір між сторонами з приводу оплати вартості взуття, яке позивачка взяла в магазині та не розрахувалась, є безпідставною. Такі посилання не підтверджені належними доказами, не стосуються питання виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Отже, апеляційний суд вважає, що в даному конкретному випадку відсутні обставини, які б у своїй сукупності відповідали б критеріям зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку, сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
На підставі вищевикладеного, а також враховуючи, що ОСОБА_1 зверталась до відповідачки як до фізичної особи-підприємця, а в рішенні суду першої інстанції стягнуто заборговану суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з фізичної особи ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Ціна позову визначена позивачкою в розмірі 63888,51 грн., частка задоволених позовних вимог становить 14696,32 грн., тобто позов задоволено на 23%.
Розподіл судових витрат підлягає проведенню у тому ж пропорційному співвідношенні.
За звернення з позовом позивачка сплатила 908 грн. судового збору, за звернення з апеляційною скаргою 1362 грн., всього 2270 грн. Тому з відповідачки слід стягнути 23% від понесених позивачкою судових витрат, тобто 2270 грн. х 23% = 522,10 грн.
При цьому, висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, які понесла відповідачка, пропорційно задоволеним позовним вимогам, є правильним, оскільки правило пропорційності розподілу судових витрат однаково стосується обох сторін справи.
Так, ФОП ОСОБА_2 до відзиву на позов заявила про стягнення з позивачки понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., на підтвердження чого надала договір №10/2021 від 28.04.2021 про надання правової допомоги відповідачці адвокатом Брус Тетяною Миколаївною, відповідно до п. 12 якого гонорар адвоката становить 5000,00 грн., а також квитанцію №0.0.2106691094.1 від 28.04.2021 про оплату 5000,00 грн. за адвокатські послуги Брус Т.М .
Крім того, понесені судові витрати відповідачки в суді апеляційної інстанції підтверджуються договором №13/2021 від 17.06.2021, укладеним між ФОП ОСОБА_2 та адвокатом Брус Т.М. про надання відповідачці правової допомоги, розмір гонорару адвоката за яким визначено в розмірі 2000 грн., актом виконаних робіт по договору №13/2021 від 17.06.2021 та квитанцією 0.0.2165410035.1 від 17.06.2021 про оплату послуг адвоката в розмірі 2000,00 грн.
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржниці про відсутність підтверджень понесення відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу, а тому з позивачки слід стягнути 77% понесених відповідачкою підтверджених витрат на професійну правничу допомогу, тобто (5000,00 грн. + 2000,00 грн.) х 77% = 5390,00 грн.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року скасувати. Ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплачених коштів при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в сумі 14696,32 грн.
В решті заявлених позовних вимог - в задоволенні відмовити.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 522,10 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5390 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді