Справа № 161/20960/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/853/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 липня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк Форвард» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Банк Форвард» (надалі - АТ «Банк Форвард») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16.12.2011 ОСОБА_1 підписав Заяву № 93960765, яка в п. 3 містить пропозицію (оферту) про укладення договору про надання та використання платіжної картки. 30.09.2012 ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в заяві ОСОБА_1 , і уклав з ним Договір про надання та використання платіжної картки № 100302168 (далі - Договір), шляхом відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 та випустив на ім`я відповідача платіжну картку. 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1  умов Договору, в нього станом на 10.12.2020 виникла заборгованість перед АТ «Банк Форвард» в розмірі 55 667,05 грн., з яких: 51155,56 грн. - сума заборгованості та 4511,49 грн. -3% річних нараховані за період з 01.02.2018 по 10.12.2020. 
АТ «Банк Форвард» 31.12.2017 та 07.08.2020 направило відповідачу Заключний Рахунок-виписку із вимогою погасити заборгованість за Договором в сумі 51155,56 грн. Проте в порушення умов Договору заборгованості в сумі 51155,56 грн., відповідачем погашена не була. 
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 55 667,05 грн. заборгованості за Договором про надання та використання платіжної картки № 100302168 від 30.09.2012, а також судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2021 року стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн.
В апеляційній скарзі позивач з АТ «Банк Форвард», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також скасувати додаткове рішення суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини справи та не дослідив докази, що мають істотне значення для справи. 
Представник відповідача ОСОБА_2 у запереченнях на апеляційну скаргу зазначив, що відповідачем в повнім мірі погашено суму кредиту, що підтверджується квитанціями доданими до відзиву. У рішенні Луцького міськрайонного суду від 15.06.2020 зазначено, що в АТ «Банк Форвард», як правонаступника ПАТ «Банк Руский Стандарт», відсутнє право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №93960765 від 19.12.2011. Крім того, згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором загальна заборгованість за період з 30.12.2012 по 28.11.2017 становить 0,00 грн., а станом на 27.12.2017 загальна заборгованість становить 48 438, 53 грн. Хоча, відповідно до виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 у період з 27.12.2017 по 10.12.2020 сума в розмірі 48 438,53 грн., як кредитні кошти на рахунок відповідача не надходили, залишкове сальдо станом на 10.12.2020 року становить 0,00 грн. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 23.03.2021 та додаткове рішення від 25.03.2021 залишити без змін.
В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Тому відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 26.07.2021, тобто, дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких мотивів.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.06.2020, яке набрало законної сили встановлено відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 93960765 від 19.12.2011.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2011  ОСОБА_1  подав заяву №93960765 на отримання споживчого кредиту в ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», відповідно до якої отримав кредит в розмірі 7405,70 грн. під 0,01% річних строком до 19.08.2012 (а.с. 6-17). 
В пункті 1 заяви №93960765 викладено прохання відповідача укласти з ним кредитний договір, а в пункті 3 міститься пропозицію про укладення договору про надання та використання платіжної картки з метою відкриття рахунку, користування таким рахунком за допомогою платіжної картки та отримання кредитних коштів.
Таким чином згідно з підписаною  ОСОБА_1  заявою від 16.12.2011  № 93960765, останній запропонував ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», укласти з ним кредитний договір на умовах викладених нею в зазначеній заяві та на Умовах надання та обслуговування кредитів банку, в рамках якого просила відкрити їй поточний рахунок (валюта рахунку - гривня), що буде використовуватись виключно в рамках кредитного договору.
Пунктом 4.2 вказаної заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що прийняття Банком його пропозиції про укладення договору про картку будуть дії Банку по відкриттю йому рахунку картки клієнта, здійснені в межах строку для відповіді, зазначеного в п. 6.2. цієї заяви.
Згідно з п. 6.2 заяви № 93960765 встановлено, що строком для відповіді на оферту про укладення договору про картку - 30 календарних днів з дати цієї заяви (а.с.6, зворот).
30.09.2012 АТ «Банк Форвард» акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в зазначеній вище заяві, і уклав з ОСОБА_1 . Договір про надання та використання платіжної картки № НОМЕР_2 , шляхом здійснення дій, які відповідно до п.2.1. заяви вважаються акцептом оферти відповідача, а саме: відкрив останньому поточний рахунок № НОМЕР_1 та випустив на його ім`я платіжну картку.
Наслідком акцепту (прийняття) АТ «Банк Форвард» оферти (пропозиції), викладеної в п. 1 заяви №93960765, став факт укладення Договору про картку.
З розрахунку заборгованості по договору № 100302168 убачається, що ОСОБА_1 станом на 10.12.2020 року має заборгованість за договором про надання та використання платіжної картки у розмірі 55667,05 грн., з яких: 51155,56 грн. – сума заборгованості; 4511,05 грн. – три проценти річних за період з 01.02.2018 по 10.12.2020 (а.с. 40-42).
Як на підставу позовних вимог, АТ «Банк Форвард» посилався на те, що зобов`язання за договором № 100302168 про надання та використання платіжної картки відповідач належним чином не виконує, тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України. 
За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В ч. 1 ст. 626 ЦК України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положення ст.627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).
Згідно з положеннями ч. 1 та 2 ст. 641 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 ЦК України).
Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.
Матеріали справи свідчать про те, що заява  ОСОБА_1  від 16.12.2011  № 93960765 містить: оферту 1 про укладення з ним кредитного договору на умовах, викладених в цій Заяві та Умовах надання та обслуговування кредитів ПАТ «Банк Руский Стандарт»; оферту 2 про укладення з нею договору про надання та використання платіжної картки (далі - договір про картку) на умовах, викладених в цій Заяві, Умовах надання та обслуговування платіжної картки ПАТ «Банк Руский Стандарт» та Тарифах по карткам.
Банк, отримавши пропозицію відповідача про укладення договору про надання та використання картки, у межах строку для відповіді, відповідно до вказаних у пропозиції умов, вчинив дії щодо відкриття рахунку на ім`я відповідача та випуску платіжної картки.  ОСОБА_1  був ознайомлена з Тарифами по картах банку та Умовами надання та обслуговування платіжних карток банку, надала письмову згоду на укладення цього договору.
Таким чином 30.09.2012  між ПАТ «Банк Руский Стандарт» та  ОСОБА_1  був укладений договір №100302168 про надання та використання платіжної картки (на підставі пропозиції відповідача про укладення договору про надання та використання платіжної картки, яка міститься з заяві від 16.12.2011 № 93960765), у той час як суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивач, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 16.12.2011 № 93960765.
Предметом спірних правовідносин є стягнення заборгованості за договором №100302168  про надання та використання платіжної картки, а не про стягнення заборгованості за кредитним договором.
З виписки по особовому рахунку з 30.09.2012 по 10.12.2020 вбачається, що ОСОБА_1 користувався карткою, отримував кредитні кошти по договору № 100302168 від 30.09.2012 та відповідно саме за цим договором погашав кредит.
Апеляційним судом встановлено, що банк, визначаючи заборгованість, до заборгованості зарахував не тільки кошти, які фактично були отримані боржником, але і списані з ініціативи банку за рахунок кредитних коштів проценти за користування кредитом, комісія та інші плати, встановлені Тарифами унаслідок чого банк необґрунтовано збільшив заборгованість.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів").
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі N 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зазначено, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», не містять підпису відповідачки, тому вони не є складовою частиною договору № 100302168.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виписками по рахунку підтверджується, що відповідач користувався платіжною картою та використав кредитних коштів на суму 11904 грн, а вніс на картковий рахунок 15858,82 грн., тому підстави для стягнення заборгованості за договором № 100302168 відсутні.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки апеляційний су дійшов висновків про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, однак вважає безпідставними вимоги апеляційної скарги про задоволення позовних вимог та постановляє про відмову у задоволенні позову з визначених апеляційним судом підстав, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з такого.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2021 року стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн.
Не погоджуючись з судовим рішення суду першої інстанції АТ «Банк Форвард» просить додаткове рішення скасувати.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою, пунктів 1, 4 частиною третьої статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до приписів статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2021 відповідач уклав договір про надання правової допомоги № 4/21 з адвокатом Тертичним Ю.В. відповідно до умов якого, адвокат зобов`язується надати послуги клієнту за винагороду. За умовами додаткової угоди до договору про надання правової допомоги № 4/21 від 08.02.2021 року та акту прийому передачі послуг з надання правової допомоги від 24.03.2021 року розмір понесених відповідачем витрат становить 20000 грн. (а.с. 107-108).
В акті виконаних робіт від 24.03.2021 зазначено, які саме роботи виконав адвокат: вивчення матеріалів та законодавства – 2000 грн., збирання доказів – 2000 грн., підготовка і подання відзиву на позовну заяву – 2000 грн., участь у судових засіданнях – 4000 грн., гонорар успіху – 10000 грн. (а.с. 108).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, сума сплачено судового збору та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови в задоволенні позову.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.
Задовольняючи частково заяву відповідача суд першої інстанції правильно виходив з того, що з позивача на користь відповідача необхідно стягнути суму понесених відповідачем витрат, що є витратами на оплату професійної правничої допомоги, в розмірі 6000 гривень, з врахуванням обсягу робіт і часу витраченого на підготовку процесуальних документів, співмірністю з складністю справи.
В апеляційній скарзі банк не навів жодних мотивів щодо неспівмірності стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу із обсягом виконаної роботи, обмежившись лише аргументами щодо незаконності рішення суду в частині вирішення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування додаткового судового рішення, тому колегія судді дійшла висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі додаткового рішення від 25 березня 2021 року.
Керуючись ст.ст. 268,  367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Банк Форвард» задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2021 року в даній справі скасувати та постановити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Банк Форвард» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання та використання платіжної картки № 100302168
Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2021 року в даній справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий        

Судді: