УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 372/70/19
провадження № 51-4011ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційні скарги засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 03 березня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 12018110350001035 за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                 с. Плахтянка Макарівського р-ну Київської обл. та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця                        с. Глинне Рокитнянського р-ну Київської обл. та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
Згідно з вироком Обухівського районного суду Київської області від 03 березня 2021 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК кожного із засуджених звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на них виконання обов`язків, визначених        ст. 76 КК.
За цим вироком ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано винуватими у незаконному заволодінні транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб за таких обставин.
Так, 21 жовтня 2018 року приблизно об 11:00 поліцейські Обухівського РВ УПО в Київській області капрал поліції ОСОБА_5 та старший сержант поліції    ОСОБА_4 , перебуваючи на добовому чергуванні з охорони об`єктів у м. Обухові, рухаючись на службовому автомобілі «Део – Ланос», номерний знак НОМЕР_1 , за маршрутом № 1 на автодорозі «Київ – Знам`янка», виявили на проїзній частині смуги руху в напрямку м. Обухова автомобіль «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_2 . ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , провівши огляд вказаного автомобіля і встановивши його технічні несправності та відсутність поряд власника, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи незаконність своїх дій, за попередньою змовою між собою незаконно заволоділи автомобілем «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_2 , шляхом його буксирування автомобілем «Форд Транзит», номерний знак НОМЕР_3 , до гаража, розташованого в гаражному кооперативі «Лісний» за адресою: вул. Каштанова, 25, м. Обухів, Київська обл., чим завдали ОСОБА_6 матеріальних збитків.
Київський апеляційний суд ухвалою від 01 червня 2021 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційних скаргах, які є аналогічними за своїм змістом, засуджені просять скасувати постановлені стосовно них судові рішення і закрити кримінальне провадження.
На обґрунтування своїх вимог  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначають, що висновки судів, згідно з якими їхнє зізнання у вчиненні кримінального правопорушення пов`язане з переглядом відеозапису в пункті охорони гаражного кооперативу, є помилковими, оскільки указаний відеозапис їх не викривав. Так, відеозаписом не зафіксовано номерів автомобілів, що заїжджали на територію кооперативу, в якому півтори тисячі гаражів та жоден із них не належить засудженим. А тому, на думку останніх, без їхнього зізнання викрадений автомобіль знайти було неможливо. Однак місцевий суд указав про відсутність однієї з підстав для звільнення  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності відповідно до ч. 4 ст. 289 КК, а саме добровільності подання заяви про вчинення засудженими кримінального правопорушення. З таким висновком погодився і апеляційний суд. Проте, на переконання засуджених, апеляційний суд порушив положення ч. 4 ст. 289 КК та відступив від правової позиції Верховного Суду у справі № 688/1744/16-к.
 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України                     (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.
У касаційних скаргах засуджені не оспорюють та не заперечують висновків суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, і кваліфікації їх дій.
За змістом касаційних скарг засуджені указують про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень   ч. 4 ст. 289 КК, які, на їх думку, підлягали застосуванню.
Частиною 4 ст. 289 КК передбачено, що звільняється від кримінальної відповідальності судом особа, яка вперше вчинила дії, передбачені частиною першою цієї статті, та добровільно заявила про це правоохоронним органам, повернула транспортний засіб власнику і повністю відшкодувала завдані збитки.
Водночас твердження засуджених про необхідність закриття кримінального провадження щодо них на підставі ч. 4 ст. 289 КК не є слушними з огляду на таке.
Як убачається з долученої до касаційних скарг копії вироку місцевого суду указані доводи засуджених були належно перевірені судом.
Так, обґрунтовуючи своє рішення, суд зазначив, що ОСОБА_5 та               ОСОБА_4 своєчасно не здійснили добровільного повідомлення правоохоронним органам про вчинене ними кримінальне правопорушення, хоча, перебуваючи під час виконання службових обов`язків поліцейських, були очевидцями телефонного повідомлення потерпілої на лінію «102». Надалі разом із потерпілою та відповідальним працівником поліції брали участь у розшуку викраденого ними ж автомобіля. За вказівкою відповідального працівника поліції приїхали до гаражного кооперативу, де був схований викрадений автомобіль. До того ж, під час виконання вказівок старшого за званням не повідомили йому про вчинене кримінальне правопорушення, хоча мали для цього час і можливості, а зізнались у скоєному лише після спільного перегляду з відповідальним відеозапису камери відеоспостереження на пункті охорони гаражного кооперативу, коли переконалися, що відеозаписом зафіксовано заїзд на територію кооперативу, не лише викраденого ними транспортного засобу, а й їх службового автомобіля. Сукупність вчинених засудженими після скоєння кримінального правопорушення дій – їх особиста участь у розшуку викраденого ними ж автомобіля та тривалість часу від усвідомлення фіксації поліцією повідомлення про кримінальне правопорушення до усного зізнання у вчиненні кримінального правопорушення уповноваженому працівникові поліції – призвели до критичної оцінки місцевим судом посилань засуджених на добровільність заяви про вчинене правоохоронним органам як критерія для застосування положень ч. 4 ст. 289 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, у яких вказували про наявність підстав для звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 289 КК.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, суд дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах доводам, які аналогічні наведеним ними і в касаційних скаргах, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Так, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що згідно з показаннями засуджених після заволодіння транспортним засобом їх зустріла потерпіла ОСОБА_6 та повідомила про викрадення автомобіля, проте вони не вказали їй, де перебуває автомобіль, а поїхали з нею до відділку поліції. 
За показаннями засуджених, коли вони побачили припаркований неподалік автозаправної станції автомобіль «ВАЗ-2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вирішили ним заволодіти, оскільки думали, що у нього немає власника та він просто залишений кимось на узбіччі.
Тобто ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , дізнавшись від потерпілої, що вона є власником викраденого ними автомобіля, усвідомлюючи, що вони не викриті, не повідомили потерпілій, де її автомобіль, та не повернули його.
Навіть після звернення потерпілої до поліції засуджені продовжили приховувати те, що незаконно заволоділи транспортним засобом. І лише після перегляду начальником сектору реагування патрульної поліції Обухівського відділу поліції відеозапису з камери спостереження, встановленої в гаражному кооперативі «Лісний», на якому було зафіксовано автомобілі «ВАЗ-2104», «Форд», а також службовий автомобіль, що перебував у користуванні засуджених та заїхав на територію кооперативу одразу за буксированим автомобілем, достовірно знаючи умови звільнення від кримінальної відповідальності, передбачені ч. 4 ст. 289 КК, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вирішили зізнатись у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Суди попередніх інстанцій відсутність у засуджених добровільності повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення небезпідставно мотивували також і тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були співробітниками правоохоронного органу.
У зв`язку з цим апеляційним судом визнана непереконливою заява засуджених, що їм було соромно повідомити відразу потерпілій, де схований викрадений ними автомобіль, а у відділі поліції – відповідальному офіцеру про вчинене кримінальне правопорушення.
Визнані судом апеляційної інстанції необґрунтованими і доводи засуджених про безпідставність посилання на відеозапис із камери спостереження, встановленої в гаражному кооперативі, де був схований викрадений автомобіль, оскільки цього відеозапису сторона обвинувачення, як доказ суду не надавала і суд його не досліджував. А відповідно до тексту оскаржуваного вироку суд зазначений відеозапис не вказує як доказ винуватості засуджених та не обґрунтовує ним свій висновок про відсутність підстав для застосування ч. 4 ст. 289 КК.
Такий висновок суд мотивує, посилаючись на показання самих засуджених та свідка ОСОБА_7 , який разом із засудженими переглядав цей відеозапис.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, наведені в касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_4 доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами попередніх інстанцій, з огляду на невстановлення цими судами однієї з умов, яка є обов`язковою складовою підстави до застосування положень ч. 4 ст. 289 КК, а саме добровільної заяви про вчинене правоохоронним органам, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.
Колегія суддів уважає також безпідставними твердження засуджених про те, що апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження відступив від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду № 688/1744/16-к, оскільки суд апеляційної інстанції лише послався на аналіз конструкції ч. 4 ст. 289 КК, який був зроблений у згаданій постанові. Крім того, у рішенні Верховного Суду, на відміну від цього провадження, засудженим було самостійно повернуто потерпілому викрадений мопед, після чого він, будучи не викритим у вчиненому кримінальному правопорушенні, звернувся до поліції та розповів про вчинене ним кримінальне правопорушення. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційних скарг та наданих до них копій судових рішень убачається, що підстав для їх задоволення немає, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2     ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 03 березня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3