ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/545/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                         - Єгорової Н.М.,
суддів                                                                      - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, у якому просила:
- визнати протиправною відмову у виплаті грошової допомоги передбаченої п.71 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», викладену у листі від 27 листопада 2020 року № 4586-4784/М-02/8-2500/20;
- зобов`язати відповідача зарахувати стаж роботи з 01 серпня 1980 року по 01 вересня 1981 року на посаді викладача по класу фортепіано Бобровицької дитячої музичної школи, що становить 1 рік 1 місяць та з 10 вересня 1981 року по 11 липня 2020 року на посаді викладача по класу фортепіано Чернігівської музичної школи № 2, що становить 38 років 10 місяців 1 день, до педагогічного стажу, як спеціального, що дає право на пенсію за вислугу років;
- зобов`язати відповідача виплатити грошову допомогу передбачену п.71 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 10 місячних пенсій станом на день її призначення.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не здійснив належної правової оцінки положень Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, оскільки робота на посаді викладача з класу фортепіано таким Порядком не передбачена для зарахування до спеціального стажу, що надає право на пенсію за вислугу років.  
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що спірний стаж роботи викладача музичної школи є педагогічним та повинен зараховуватись до спеціального стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, передбаченої п.71 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 11 липня 2020 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області.
Відповідно до трудової книжки позивач займалась, у тому числі, такою трудовою діяльністю:
- з 01 серпня 1980 року по 01 вересня 1981 року - перебувала на посаді викладача по класу фортепіано Бобровицької дитячої музичної школи;
- з 10 вересня 1981 року по 11 липня 2020 року - перебувала на посаді викладача по класу фортепіано Чернігівської музичної школи № 2.
Позивач звернулася до відповідача з заявою щодо виплати їй грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії, однак листом від 27 листопада 2020 року № 4586-4784/М-02/8-2500/20 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у виплаті вказаної допомоги відмовило, оскільки остання не має необхідного страхового стажу.
Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що періоди роботи позивача щодо яких виник спір, відноситься до спеціального трудового стажу, передбаченого ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ. Відтак відмова відповідача у зарахуванні таких періодів до спеціального стажу є протиправною.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються   Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV(далі - Закон № 1058-ІV).
Згідно з п.71 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
У той же час, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року -  не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (далі - Порядок № 1191).
Порядок № 1191 визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п.71 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.
Відповідно до п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік № 909).
Пунктом 5 Порядку № 1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
З аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17 (провадження № 11-860апп18), викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні п. «е» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком № 909.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок Чернігівського окружного адміністративного суду про те, що періоди роботи ОСОБА_1 , стосовно яких виник спір, відноситься до спеціального трудового стажу, передбаченого ст. 55 Закону № 1788-ХІІ.
При цьому, оскільки інших доводів щодо відсутності підстав для отримання позивачем грошової допомоги Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області не зазначало, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав відмову у зарахуванні спірних періодів неправомірною та поклав на відповідача обов`язок виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі 10 місячних пенсій станом на день її призначення, що передбачено п. 71 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV.
Враховуючи, що під час розгляду справи суд першої інстанції правильно встановив її обставини та належним чином дослідив норми постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 та висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                       Н.М. Єгорова  

Судді                                                                                             Є.О. Сорочко

                                                                                                      І.В. Федотов