ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року	Львів	Справа № 500/1195/21 пров. № А/857/12792/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.,
за участі секретаря судового засідання                          Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року (суддя – Чепенюк О.В., м. Тернопіль, повне судове рішення складено 25 травня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у березні 2021 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо переведення з 01.07.2012 виплати її пенсії з банку на поштове відділення, припинення виплати їй пенсії з 01.05.2013, зобов`язати провести поновлення та виплату пенсії з 01.11.2012 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV), на підставі документів наявних в матеріалах пенсійної справи, з нарахуванням усіх передбачених законодавством та підзаконними нормативними актами, за період з дати припинення виплати пенсії по дату поновлення виплати пенсії, доплат, надбавок, підвищень, перерахунків, індексацій, компенсацій тощо.   В обґрунтування позовних вимог зазначено, що дії відповідача щодо переведення з 01.07.2012 виплати пенсії ОСОБА_1 з банку на поштове відділення, а також  припинення виплати їй пенсії з 01.05.2013 є протиправними та такими, що суперечать положенням законодавства, що регулює спірні правовідносини. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №500/1195/21 в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що підстави для припинення виплати пенсії визначені частиною першою статті 49 Закону №1058-IV, яка не містить в собі такої підстави для припинення виплат пенсії, як її отримання по довіреності понад один рік. Норми Закону № 1058-IV не містять заборони звернення пенсіонера до пенсійного органу через свого представника, повноваження якого оформлені у встановленому законом порядку, зокрема нотаріально посвідченою довіреністю. Також вказаний Закон не містить заборони щодо звернення особисто до пенсійного органу із заявою про відновлення виплати пенсії, а не засобами поштового зв`язку. Так, як позивач з 2004 року перебувала у Сполучених Штатах Америки, то могла лише через свого представника за довіреністю, оформленою відповідно до закону, отримувати пенсію. Відповідачу було відомо про довірену особу позивача, її контактні дані, адресу. Покійний чоловік позивача ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідача з приводу поновлення виплати пенсії його дружині, яку він отримував по довіреності, яку він пред`являв працівникам органу Пенсійного фонду, проте відповідач відмовляв йому у прийнятті заяви про поновлення виплати пенсії мотивуючи тим, що ОСОБА_1 повинна особисто подати таку заяву про поновлення виплати пенсії.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, їй з 09.07.2003 призначено пенсію за віком відповідно до пункту «г» статті 26 Закону України «Про зайнятість населення». У заяві про призначення пенсії підкреслено у відповідній графі спосіб виплати пенсії – через банк (а.с.81). Розмір пенсії визначено на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 01.01.2004 пенсію перераховано відповідно до Закону № 1058-IV (а.с.78, 81). 
З дати призначення пенсії по червень 2012 року виплата пенсії ОСОБА_1 поводилась через ПАТ КБ «ПриватБанк», що не заперечується сторонами. З пояснень представника позивача вбачається, що пенсію з моменту її призначення отримував по довіреності покійний чоловік ОСОБА_1 – ОСОБА_2 по банківській карточці позивача, оскільки та виїхала до США у 2004 році у зв`язку з необхідність доглядати онуку та видала відповідну довіреність на ОСОБА_2 .
Відповідно до протоколу від 20.06.2012 управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі змінено спосіб виплати пенсії, а саме: визначено її виплату проводити через поштове відділення зв`язку №46024 м. Тернопіль.  Також встановлено, що пенсія ОСОБА_1 з 01.07.2012 була спрямована для виплати через відділення зв`язку №46024 м. Тернопіль, проте за період з липня 2012 року по вересень 2012 року така не отримувалася, про що свідчать відомості про нарахування пенсії з архіву нарахувань по пенсіонеру (а.с.121-124). У цих відомостях відображено сумування пенсії в наступний період у разі її неодержання пенсіонером за поточний місяць. З таких відомостей також вбачається, що у жовтні 2012 року всі суми пенсії (з липня по жовтень 2012 року) були виплачені (отримані), з листопада 2012 року по квітень 2013 року пенсія не виплачувалася і сумувалася за всі невиплачені періоди.
З 01.05.2013 припинено виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 статті 49 Закону № 1058-IV, якою визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.
ОСОБА_1 21.07.2020 звернулася до відповідача з заявою про взяття на облік відповідно до статті 46 Закону №1058-IV. Відповідно до рішення відповідача № 961170173702 виплату пенсії позивачу поновлено з 21.07.2017 .
В подальшому 21.01.2021 представником позивача подано до органу Пенсійного фонду заяву про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2012 .
У відповідь на цю заяву відповідачем надана відповідь   за № 432-309/С-02/8- 1900/21 від 05.02.2021 про відмову у поновлені виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2012. Зазначено, що відповідно до листа від ПАТ КБ «Приватбанк» щодо осіб, суми пенсії та грошової допомоги яких одержуються за довіреністю більше, як один рік, ОСОБА_1 було направлено повідомлення від 04.05.2012 вих. №7009/05 та запрошено до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі для проведення ідентифікації особи, а також повідомлено, що в іншому випадку, пенсійна виплата буде проводитися через відділення поштового зв`язку. З 01.07.2012 пенсійна виплата нараховувалась у відомість для виплати через поштове відділення зв`язку №46024. Оскільки, ОСОБА_1 до Управління не зверталась та не отримувала пенсію на поштовому відділенні зв`язку протягом 6 місяців (з 01.11.2012 по 30.04.2013), то нарахування та виплату пенсії з 01.05.2013 припинено відповідно до пункту 4 статті 49 Закону № 1058-IV.
У відмові в поновленні виплати пенсії з 01.11.2012 відповідач послався на пункт 1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1, відповідно до якого заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. ОСОБА_1 особисто звернулась із заявою про поновлення виплати пенсії 21.07.2020. З урахувань положень статті 46 Закону № 1058-IV виплату пенсії поновлено з 21.07.2017, тобто за останні три роки .
Не погодившись з такими діями та рішеннями відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до положень статей 46, 49 Закону №1058-IV, та правомірно припинив виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2013 у зв`язку з її неотриманням позивачем у відділенні поштового зв`язку протягом 6 місяців підряд з 01.11.2012 по 30.04.2013, а в подальшому поновив її виплату за заявою пенсіонера за останні три роки до дня звернення за отриманням пенсії.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком з 09.07.2003. 
Із листопада 2012 року по квітень 2013 року пенсія позивачу не виплачувалася і сумувалася за всі невиплачені періоди, а з 01.05.2013 року виплата пенсії припинена на підставі п.4 ч.1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Разом з тим, в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що виплата пенсії ОСОБА_1 фактично припинена у зв`язку з її перебуванням за кордоном. 
Так, пенсійні правовідносини регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно зі статтею 5 Закону № 1058-IV дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до пункту 3.3. Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Згідно з частинами першою та другою статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
На підставі системного аналізу положень статті 46 Закону № 1058-IV можна дійти висновку про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок № 22-1, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (пункт 4.1 Порядку № 22-1).
Пунктом 4.3 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
У разі, якщо згідно з національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах до тих пір, поки такі виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України за певних умов право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.
При цьому законодавством чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
У пункті 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Однак відповідні зміни до законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин не були внесені, а тому відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.
Щодо доводів відповідача, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити таке.
Частиною другою статті 99 КАС України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 100 КАС України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 122 та 123 КАС України (у редакції, що діє з 15.12.2017).
Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009; наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
Вказане свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі Рисовський проти України, оскільки на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у спірному випадку обмеження права позивача на отримання належної їй пенсії певними строками є неприпустимим.
Також необхідно зазначити, що Конституцією України (частина перша статті 8 та частина перша статті 129) гарантується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (статті 2, 6, 48) встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) від 07.11.2013 у справі Пічкур проти України (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) суд акцентував увагу на тому, що якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в суді не навів жодних таких обґрунтувань. У пункті 53 цього рішення також наголошено, що суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися з огляду на умови сьогодення (див. рішення ЄСПЛ від 25.04.1978 у справі Тайрер проти Сполученого Королівства (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A № 5856/72, а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.
У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи ( Sporrong and Lonnroth v. Sweden , № 7151/75, №7152/75, пункт 73). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності ( Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium ), № 17849/91, пункт 33).
Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на мирне володіння [його] майном в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу ( Zvolskэ аnd Zvolskб v. the Czech Republic , № 46129/99, пункт 63).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі Федоренко проти України (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути існуючим майном або виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи законними сподіваннями отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполучного Королівства ( Stretch v. the United Kingdom , № 44277/98, пункт 37).
У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття майно, а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого права власності. Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися активом: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є активом, на який може розраховувати громадянин, як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany, № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, пункт 74).
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону , передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Таким чином, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Враховуючи те, що не проведення виплати пенсії ОСОБА_1 відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Така ж правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 та у постановах Верховного Суду від 14.07.2020 у справі №160/10737/19, від 03.09.2020 у справі №213/2704/16-а (2-а/213/59/16) та від 30.11.2020 у справі №182/6463/16-а (2-а/0182/89/2017).
Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з приписами наведених вище нормативно-правових актів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2013, а також зобов`язання органу Пенсійного фонду провести поновлення та виплату позивачу пенсії з 01.11.2012 (з моменту фактичної невиплати пенсії) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, а також нарахувати та виплатити недоотримані нею суми пенсії.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо переведення з 01.07.2012 виплати пенсії ОСОБА_1 з банку на поштове відділення, то на переконання колегії суддів, задоволення такої вимоги не призведе до відновлення порушеного права позивача, а тому підстав для задоволення такої вимоги апеляційний суд не вбачає.
За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про часткове задоволення адміністративного позову з наведених вище підстав.
Щодо розподілу судових витрат, то з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 належить стягнути 2270 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №500/1195/21 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 з 01 травня 2013 року пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести поновлення та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 листопада 2012 року (з моменту фактичної невиплати пенсії) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, а також нарахувати та виплатити недоотримані нею суми пенсії.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (код ЄДРПОУ 14035769) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 16 вересня 2021 року