Ухвала                             
28 липня 2021 року
м. Київ
справа № 209/2032/14-ц
провадження № 61-9059св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Лобарчук О. О. від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., від 28 квітня 2021 року.
Короткий зміст заявлених позовних вимог
У квітні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк       «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення із зняттям з реєстрації.
АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало свої позовні вимоги тим, що 03 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNU0GA00001448, відповідно умов до якого                  ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 31 900, 00 доларів США у вигляді кредитної лінії, строком до 03 серпня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 03 серпня 2007 року уклали договір іпотеки                                № DNU0GA00001448, відповідно до якого ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 не сплатив своєчасно на користь банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 
ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, та 15 травня 2012 року суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».                             Позивач стверджував, що відповідачка ОСОБА_1 , яка зареєстрована та мешкає за вищевказаною адресою, підлягає виселенню з квартири у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки. 
Із урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити, виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації - виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі, якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, та стягнути судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову          АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1  та яка відповідачем ОСОБА_2 передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів. Квартира, з якої позивач просить виселити ОСОБА_1 , була придбана до укладення кредитного договору, за яким виникли грошові зобов`язання, про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, умови іпотечного договору від 03 серпня 2007 року та умови кредитного договору № DNU0GA00001448 від 03 серпня 2007 року. 
Суд першої інстанції звернув увагу, що саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселені, а не факт наявності у них іншого житла.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2021 рокуапеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.
Твердження апеляційної скарги про те, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР регулює питання користування лише приміщеннями державного і громадського житлового фонду, а не приватного житла, яким є спірна квартира, визнано також безпідставними, оскільки відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення                        статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Вимоги та основні доводи касаційної скарги 
28 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, 
в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду 
м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року 
та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року 
і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального 
і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц,                від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 10 квітня 2019 року                у справі № 390/34/17 та (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що наявність у відповідачки іншого житла на праві власності є підставою для її виселення без надання іншого житлового приміщення для проживання. Звертає увагу, що ОСОБА_1 не придбавала квартиру АДРЕСА_1 ані за кредитні кошти, ані за власні та не передавала її в іпотеку, а тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що квартира придбана не за рахунок кредитних коштів, не мають значення для вирішення питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Позивач вказує, що не надавав згоди на реєстрацію осіб за адресою спірної квартири, реєстрація таких осіб без відповідної згоди іпотекодержателя є порушенням прав іпотекодержателя. Договором іпотеки передбачено обов`язок іпотекодавців не реєструвати інших осіб у предметі іпотеки без письмового дозволу банку. Дії іпотекодавців щодо реєстрації відповідачки у спірній квартирі заявник вважає недобросовісними. Оскільки відповідачка не є власником спірної квартири, то її виселення можливе без надання іншого житла. У той же час, за наявності необхідності, держава має виконати обов`язок по забезпеченню відповідачки житлом.                                  АТ КБ «ПриватБанк»  наголошує на тому, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2021 року справу за позовом             АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення із зняттям з реєстрації призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до договору дарування квартири серії ВСР № 979433                        від 01 квітня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 передали безоплатно у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
03 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNU0GA00001448, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 31 900, 00 доларів США у вигляді кредитної лінії, строком до 03 серпня 2017 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором                   ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 03 серпня 2007 року уклали договір іпотеки № DNU0GA00001448, відповідно до якого ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 52, 80 кв. м, житловою площею 30,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року у справі № 409/3482/12 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 у розмірі 59 321, 16 доларів США за кредитним договором № DNUOGA00001448 від 03 серпня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру загальною площею 52,80 кв. м, жилою площею 30,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить           ОСОБА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки                             ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
Згідно довідки про склад сім`ї №1/17414 від 12 серпня 2019 року у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3 - квартиронаймач, ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_2 - дружина.
Згідно відповідей, отриманих судом першої інстанції на запити, за відомостями відділу адресно-довідкової роботи головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, за адресою: кв. АДРЕСА_1 , значиться зареєстрованою відповідачка                   ОСОБА_1 ; за адресою: АДРЕСА_3 , значиться зареєстрованою ОСОБА_2 
13 лютого 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» на адресу боржника, майнового поручителя й відповідачки направлено повідомлення, в якому банк вимагав добровільного звільнення зазначеного приміщення із одночасним зняттям з реєстраційного обліку протягом 30 днів з моменту отримання повідомлення. 
Позиція колегії суддів Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
ВерховнийСуд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі                 № 6-197цс16 зробив правовий висновок щодо застосування частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (далі -                              Закон № 898-IV) та частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у відповідності до змісту яких після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР (зі змінами, внесеними Законом України від 22 вересня 2011 року  № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг») громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення                          статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Подібну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України                   від 21 жовтня 2015 року, провадження № 6-1484цс15, від21 грудня           2016 року у справі № 6-1731цс16, а також підтримано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14317-цс18), від 05 червня 2019 року у справі                          № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, зокрема, зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСРустановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
Гарантії, передбачені частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг, на те, щоб особа, яка отримала кредит та передала в іпотеку наявне у її власності житлове приміщення, не стала безхатченком в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки.
У справі, що розглядається, іпотекодержатель на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року у справі № 409/3482/12 реалізовує право звернення стягнення на предмет іпотеки, якою є спірна квартира, що належить ОСОБА_2 на праві власності і право користування якою має ОСОБА_1 .
Вказане право банк не має можливості реалізувати у найсприятливіший для себе спосіб, оскільки у квартирі зареєстрована та проживає відповідачка, яка відмовляються виселятися з неї.
Вживаючи будь-яких заходів й обмежень, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Матеріали справи містять копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій міститься інформація про належність відповідачці ОСОБА_1 на праві власності житлової нерухомості: однокімнатної квартири у м. Курахове Мар`їнського району Донецької області, 1/6 частини будинку в м. Макіївка Донецької області, житлового будинку у АДРЕСА_4             (т. 1, а. с. 56-58), при цьому відповідачка проживає у спірній квартирі, обмежуючи право іпотекодержателя реалізувати своє право на продаж предмета іпотеки з метою погашення заборгованості.
Недостатність засобів для захисту прав кредиторів може виступати причиною збільшення ризиків банківського сектору, що, в свою чергу, може негативно позначатися на забезпеченні системної стабільності потреб економіки, умовах подальшого кредитування фізичних та юридичних осіб (встановлення більш високих процентних ставок, визначення більш вимогливіших забезпечувальних умов в договорах) та перспективах відновлення динамічних темпів економічного розвитку суспільства.
Усталена практика Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.
Слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду                     від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц звернуто увагу на те, що        статтю 109 ЖК Української РСР у 2011 році викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.
На думку колегії суддів, є підстави для висновку, що гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на громадян, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні.
За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла, оскільки ця особа в результаті виселення не стає безхатченком або особою, яка потребуватиме поліпшення житлових умов, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом (вона забезпечена житлом). 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша                               статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Принципи справедливості, добросовісності й розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності та розумності як суті права загалом.
При вирішенні цього спору доцільно приділити увагу оцінці того чи не є суперечливою та недобросовісною поведінка особи, яка при зверненні іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільняти квартиру, якою користується, маючи у власності декілька інших об`єктів житлової нерухомості.
Вказане вище свідчить про необхідність з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, провадження № 6-1484цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня                   2018 року у справі № 753/12729/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, шляхом уточнення цих висновків щодо непоширення гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, на осіб, які підлягають виселенню з предмету іпотеки, придбаного не за рахунок кредитних коштів, і які мають у власності інший (інші) об`єкт житлової нерухомості, яким вони мають право безперешкодно користуватись.
Положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР визначають, що постійне жиле приміщення, яке надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
У той же час згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У випадку наявності у особи, яка підлягає виселенню з іпотечного майна, у власності декількох об`єктів житлової нерухомості, враховуючи вказані вище права власника, суд у судовому рішенні зазначає житлові приміщення, в яких особа має право і можливість проживати після виселення з іпотечного житла.
Вирішення зазначеного проблемного питання, належить до компетенції Великої Палати Верховного Суду як інституції, діяльність якої спрямована на вирішення виключної правової проблеми в цілях забезпечення однакового застосування судами норм матеріального права.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати (частина четверта статті 403 ЦПК України).
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України (пункт 7 Перехідних положень ЦПК України).
Враховуючи вищезазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями 400, 403, 404, Перехідними положеннями ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Справу 209/2032/14-ц за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення із зняттям з реєстрації, за касаційною скаргоюакціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий            	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь   О. М. Осіян   	
 	С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович