Постанова
Іменем України
30 червня 2021 року
м. Київ
справа № 761/21351/19
провадження № 61-2530св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
позивач - ОСОБА_2 , 
позивач - ОСОБА_3 , 
позивач - ОСОБА_4 ,
відповідач - акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
відповідач - ОСОБА_5 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року у складі судді                   Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у складі колегії суддів Гуля В. В., Сержанюка А. С., Сліпченка О. І.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»),             ОСОБА_5 з позовом, в якому просили: розірвати іпотечний договір від 06 грудня 2006 року, укладений в забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_5 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 06 грудня 2006 року, припинити іпотеку за договором іпотеки; зняти (виключити) з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 06 грудня 2006 року про реєстрацію обтяження - заборони відчуження іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 ; зняти (виключити) з Державного реєстру іпотек запис від 08 грудня 2006 року про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна (іпотека): квартири 
АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
У липні 2020 року представником позивачів внесено уточнення до прохальної частини позову щодо правонаступництва прав і обов`язків від колишнього АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа банк» і щодо номерів записів про обтяження спірного майна.
Позов мотивовано тим, що 06 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за яким останній отримав кредитні кошти в межах ліміту   153 180 доларів США на строк до 05 грудня 2021 року зі сплатою відсотків в розмірі 13  % річних.
Додатковою угодою № 1 від 19 липня 2007 року до кредитного договору збільшено розмір кредитного ліміту до 200 000 доларів США.
Додатковою угодою від 19 січня 2009 року до кредитного договору, збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 13,5 % річних, а з розрахунків банку вбачається про нарахування14 %.
06 грудня 2006 року у забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_5 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії між позивачами та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 109,5 кв. м, жилою площею 63,20 кв. м.
06 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за яким ОСОБА_3 взяла зобов`язання перед АКБСР «Укрсоцбанк» відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_5 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада            2015 року (справа № 752/13698/15) визнано зазначену поруку припиненою.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня                  2016 року (справа № 761/15928/15-ц) відмовлено у задоволенні позову             ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 06 грудня 2006 року.
Позивачі вважають, що банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки за кредитним договором від 06 грудня 2006 року до 14 % та розмір кредитного ліміту до 200 000 доларів США, належним чином не повідомив іпотекодавців про такі зміни. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня                2016 року (справа № 761/15928/15) та рішенням Голосіївського районного суду від 25 листопада 2015 року (справа № 752/13698/15) встановлені істотні порушення банком умов кредитного договору.
За умовами договору іпотеки від 06 грудня 2006 року іпотекодавці забезпечили виконання зобов`язання щодо повернення позичальником заборгованості у розмірі 153 180 доларів США до 05 грудня 2021 року зі сплатою відсотків в розмірі 13 % річних. 
При цьому, будь-які зміни щодо підвищення процентної ставки та розміру кредитного ліміту вони не погоджували з банком. Якщо б іпотекодавці знали про такі умови та їх зміну, а також знали би про те, що банк при зміні умов буде порушувати вимоги чинного законодавства, то не уклали б зазначений іпотечний договір. 
Допущені банком порушення є істотними та є підставами для розірвання договору іпотеки від 06 грудня 2006 року, припинення іпотечного зобов`язання та зняття (виключення) з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і Державного реєстру іпотек записів щодо квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 16 січня 2020 року замінено відповідача з акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на його правонаступника акціонерне товариство «Альфа-Банк».
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.  
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що внесення змін до кредитного договору без внесення відповідних змін до договору іпотеки, укладеного з майновими поручителями, не тягне для останніх збільшення об`єму відповідальності й не є істотною зміною обставин в розумінні статті 652 ЦК України.
Укладення додаткової угоди від 19 січня 2009 року до кредитного договору, якою збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 13,50 %, не є істотним порушенням умов іпотечного договору в розумінні статті 651 ЦК України.
Позивачами не доведено наявність умов та їх одночасне існування, як це передбачено частиною другою статті 652 ЦК України, для розірвання іпотечного договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги                                                     
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не погодились з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.        
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2018 року у справі № 910/20450/17 та у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі                                № 752/11447/16, від 27 травня 2020 року у справі № 661/1505/19, у яких судом підтверджено припинення відповідних правовідносин.
Судом першої інстанції безпідставно враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі                 № 3-44гс12, а апеляційним судом з посиланням на дану постанову помилково розтлумачено висновок, який не узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня              2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження №12-7гс20).
Тобто, посилання судами на постанову Верховного Суду України                          від 06 жовтня 2012 року у справі № 3-44гс12, є необґрунтованими, оскільки обставини зазначеної справи не є подібними обставинам справи, що розглядається.
Також, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не навів підстав необхідних для відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду                від 29 листопада 2018 року у справі № 910/20450/17.
Помилковим є висновок апеляційного суду, що відповідно до                           статті 17 Закону України «Про іпотеку» відсутні підстави припинення іпотеки, оскільки даний висновок не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки відповідно до частини другої статті 653 ЦК України передбачено припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору відповідно до статті 651 ЦК України. 
Посилання суду апеляційної інстанції на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня            2016 року у справі № 6-35535ск15 є таким, що не відповідає вимогам частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Судом першої та апеляційної інстанції помилково не застосовано норми матеріального права, передбачені статтями 651, 653, 1054 ЦК України,      статті 19 Закону України «Про іпотеку» та частини четвертої статті 11  Закону України «Про захист прав споживачів».
Юридичний аналіз статті 17 Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок про те, що перелік спеціальних підстав для припинення договору іпотеки не є вичерпним та дозволяє розірвання договору іпотеки, як один з різновидів припинення зобов`язання, виходячи із загальних норм цивільного законодавства (статей 651 ЦК України). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2018 року при розгляді справи № 910/20450/17.
У постанові Верховного Суду від 29 листопаді 2018 року у справі                            № 910/20450/17 є аналогічними обставини, які досліджуються у даній справі, тому судом першої інстанції безпідставно не дотримано вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України та не застосовано вимоги           статей 651, 653 ЦК України разом із статтями 17, 19 Закону України «Про іпотеку», частиною четвертою статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів».
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.
Фактичні обставини, встановлені судами
06 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є           АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за яким останній отримав кредитні кошти в межах ліміту 153 180 доларів США на строк до 05 грудня 2021 року зі сплатою відсотків в розмірі 13,00 % річних.
У забезпечення виконання вказаних кредитних зобов`язань                  ОСОБА_5 06 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 109,5 кв. м, жилою площею 63,20 кв. м, заставною вартістю                 2 050 300 грн.
Згідно пункту 1.4 договору іпотеки, сторонами обумовлено суть та розмір забезпечених іпотекою вимог: повернення кредиту, що надаватиметься в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 153 180 доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту до 05 грудня 2021 року, сплата відсотків у розмірі 13,00% річних, комісії у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, сплата можливої неустойки (пені, штрафу) у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог за основним зобов`язанням та збитків, завданих порушенням основного зобов`язання.
06 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено тристоронній договір поруки, за яким ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_5 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 06 грудня 2006 року.
Додатковою угодою №1 від 19 липня 2007 року до кредитного договору, укладеною між банком та ОСОБА_5  збільшено розмір кредитного ліміту до 200 000 доларів США.
У вказаній додатковій угоді банк та ОСОБА_5 , у зв`язку зі збільшенням ліміту кредитної лінії та збільшенням заставної вартості майна, що передається в іпотеку, домовились викласти пункт 1.3.1 договору кредиту у новій редакції, зокрема, в день укладення цього договору - із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого майнові поручителі передають кредитору в іпотеку трьохкімнатну квартиру, загальною площею 109,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , заставною вартістю 2050300 грн. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.
19 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та позивачами укладено додаткову угоду №1 до іпотечного договору, за якою, у зв`язку з укладенням додаткової угоди №1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 06 грудня 2006 року сторони домовились внести зміни до іпотечного договору, зокрема: заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 2 050 300 грн, що складає 406 000 доларів США (пункт 1.2), повернення траншів кредиту, що надаються за технологією відновлювальної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі до 200 000 доларів США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним договором, яким обумовлене основне зобов`язання з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 05 грудня 2021 року (пункт 1.4.1 договору).
Додатковою угодою від 19 січня 2009 року до кредитного договору, збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 13,5 % річних, а з розрахунків банку вбачається про нарахування14 %.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада                2015 року (справа № 752/13698/15) визнано припиненою поруку за договором поруки від 06 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня            2016 року (справа № 761/15928/15-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року та постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 06 грудня 2006 року.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Підстави припинення іпотеки визначені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для розірвання договору іпотеки, посилався на приписи частини другої                статті 651 ЦК України та статті 19 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.
Тобто, у наведеній нормі йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. 
Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. 
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. 
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. 
З таких же висновків щодо застосування приписів частини другої статті 651 ЦК України виходив Верховний Суд у постановах від 04 травня 2018 року у справі № 906/654/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 335/336/389/17 (провадження № 61-6391св18), у яких вирішувались спори щодо розірвання договорів іпотеки з наведеній у цій нормі підстави.  
Такі ж висновки, які мають загальний характер щодо тлумачення застосування приписів частини другої статті 651 ЦК України містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня               2014 року у справі № 3-143гс14, у яких, крім наведеного, зазначено, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, 
а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. 
У справі, яка переглядається, установлено, що позивачі, як іпотекодавці, майновою порукою яких забезпечено виконання кредитних зобов`язань, погодили збільшення максимального розміру кредитного ліміту до              200 000 доларів США за основним зобов`язанням, а також щодо збільшення розміру заставної вартості предмета іпотеки, і щодо такого збільшення укладено відповідну додаткову угоду до іпотечного договору. 
Проте, істотність порушення договору іпотеки обґрунтовують збільшенням процентної ставки за домовленістю між банком та позичальником з                13% річних до 13,50% (за доводами позивачів до 14%), шляхом укладення додаткової угоди до кредитного договору, та невнесення відповідних змін до договору іпотеки за їх згодою.
Разом з тим, судами не встановлено, а матеріали справи не містять доказів істотного порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором іпотеки, а також доказів завдання відповідачем позивачам шкоди та її розмір. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин дійшов обґрунтованого висновку, що укладення додаткової угоди між банком та позичальником, якою збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом з 13% до 13,50% річних без внесення відповідних змін до договору іпотеки, укладеного з майновими поручителями, не тягне для останніх збільшення об`єму відповідальності, зміну прав чи обов`язків, та не є істотним порушенням умов іпотечного договору в розумінні статті 651 ЦК України, оскільки в силу своєї правової природи іпотека забезпечує належне виконання кредитного зобов`язання виключно в межах вартості переданого майна в іпотеку.
Іпотека є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання і не спрямованим на набуття будь-яких інших прав та обов`язків, що випливають з іншого правочину.
Незалежно від того, наскільки збільшилась чи зменшилась сума основного зобов`язання позичальника, зокрема, у зв`язку із збільшенням відсоткової ставки за користування кредитом з 13% до 13,50% річних, іпотекодавці відповідають за виконання основного зобов`язання виключно в межах майна, переданого в іпотеку, а у даному випадку останні погодили без заперечень збільшення максимального розміру кредитного ліміту за основним зобов`язанням та збільшення розміру заставної вартості переданого ними в іпотеку майна. 
Позивачі не довели належними та допустимими доказами обставин, які у розумінні частини другої статті 651 ЦК України, свідчили б про істотність порушень, внаслідок чого вони позбавлені того, на що розраховували при укладенні договору іпотеки.  
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах                   від 04 травня 2018 року у справі № 906/654/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 335/336/389/17 (провадження №61-6391св18), у яких вирішувались спори щодо розірвання договорів іпотеки на підставі частини другої             статті 651 ЦК України. 
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові                      від 29 листопада 2018 року у справі № 910/20450/17, оскільки у вказаній постанові суд касаційної інстанції прийняв до уваги висновки судів попередніх інстанцій про істотність порушення відповідачем умов договору іпотеки, яке полягало в незаконній зміні розміру відсотків за договором споживчого кредитування фізичної особи у півтора, вдвічі та втричі, внаслідок чого у незаконний спосіб було збільшено розмір іпотечного забезпечення згідно з пунктом 1.2. договору іпотеки від 14 листопада           2006 року, та зазначив, що переоцінка фактичних обставин справи не належить до компетенції касаційного суду. З огляду на встановлені фактичні обставини та надану їм судами попередніх інстанцій оцінку, як істотним, Верховний Суд погодився з можливістю застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 651 ЦК України, як підстави для розірвання договору іпотеки, яка належить до загальних підстав розірвання цивільних договорів, незалежно від того, що Законом України «Про іпотеку» передбачено також ряд спеціальних підстав припинення іпотеки.
У вказаній справі судами було установлено істотність змін умов іпотечного зобов`язання в силу одностороннього збільшення розміру відсотків з 12,3% до 15,30%, 24,60%, 30,60% з порушенням чинного на момент укладення договору законодавства про споживче кредитування, оскільки у позивача настали негативні наслідки в необхідності додаткових витрат власних коштів на погашення кредиту з метою збереження свого майна, яке було предметом застави, та на погашення пені по відсотках, яка була розрахована неправильно. Суди дійшли висновку, що збільшення розмірів відсотків до 15,30%, 24,60%, 30,60% у незаконний спосіб, прямо заборонений чинним законодавством на момент укладення договору споживчого кредитування, є істотним та може бути підставою розірвання договору в порядку, визначеному частиною 2 статті 651 ЦК України.
У вказаній постанові Верховний Суд не надавав переоцінку обставинам, які суди попередніх інстанцій вважали істотними, оскільки це знаходилось поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та з урахуванням таких конкретних обставин погодився з висновками про можливість застосування частини другої статті 651 ЦК України.
Тобто у наведеній постанові Верховний Суд керувався конкретними обставинами, які установили суди, та ці обставини є відмінними від обставин, що установлені у справі, яка переглядається та у якій не встановлено істотність порушень договору, які б у розумінні частини другої статті 651 ЦК України могли бути підставою для розірвання договору іпотеки.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на неврахування судами положень Закону України «Про захист споживачів», оскільки договір іпотеки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який  забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови існування основного. Тому сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення потреб іпотекодавця. Позивачі, як майнові поручителі (іпотекодавці) не можуть розглядатись у кредитному договорі чи договорі іпотеки як споживачі послуг банку, а тому у цих правовідносинах на них не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування судами висновків, викладених у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 752/11447/16 (провадження № 61-11911св18) про розірвання кредитного договору (після зміни предмета позову про визнання договору кредиту припиненим), від 27 травня 2020 року у справі № 661/1505/19 (провадження № 61-17237св19) про визнання кредитного договору припиненим, оскільки предмет і підстави позовів, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у наведених справах є іншими у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду та стосується розірвання договору іпотеки відповідно до частини другої статті 651 ЦК України. 
Колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника на безпідставність врахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-44гс12, оскільки таке посилання не призвело до неправильного вирішення справи і висновків у ній, відповідно до встановлених правовідносин.
За таких же підстав, колегія суддів відхиляє доводи заявників про безпідставність посилання суду апеляційної інстанції на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року у справі № 6-35535ск15.
Під час перегляду справи судом касаційної інстанції не встановлено правових підстав для розірвання договору іпотеки та порушень судами попередніх інстанцій приписів частини 2 статті 651 ЦК України та статті 19 Закону України «Про іпотеку», тому посилання касаційної скарги на зазначені обставини відхиляються колегією суддів, як безпідставні.
Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки, зокрема, надання переваги поданим стороною позивачів доказам, які за доводами заявників доводять наявність істотного порушення договору іпотеки банком, а отже і наявність підстав для його розірвання на підставі частини другої статті 651 ЦК України. 
Проте такі аргументи належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин та поданих сторонами доказів.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів. 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
  А. І. Грушицький
 
  І. В. Литвиненко