ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2021 року	Львів	Справа № 260/1884/20 пров. № А/857/6435/21	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Бруновської Н.В., Довгої О.І., 
при секретарі судового засідання:                              Мельничук Б.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 21 січня 2021 року ( суддя Гаврилко С.Є., ухвалене в м. Ужгороді о 08:47, повний текст складено 26.01.2021) у справі № 260/1884/20  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, - 
                                                                  ВСТАНОВИВ:
21 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту патрульної полії Національної поліції та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані 45 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році;  зобов`язати Департамент патрульної полії Національної поліції України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 45 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році в розмірі 21934,45 (двадцять одну тисячі дев`ятсот тридцять чотири ) гривні 45 коп. з урахуванням інфляції;  зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити 32657,94 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні із 16 березня 2020 року по день подання позову 21 травня 2020 року (67 днів) з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів в розмірі;  зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України Головне управління Національної поліції внести зміни до наказу від № 197 о/с від 12 березня 2020 року, включивши відомості про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2019 рік - 45 діб; стягнути з відповідача в його користь: 21934,45 (двадцять одну тисячі дев`ятсот тридцять чотири) гривні 45 коп. грошової компенсації за 45 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році,  14400,00 (чотирнадцять тисяч чотириста ) гривень моральної шкоди,  32657,94 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні із 16 березня 2020 року по день подання позову 21 травня 2020 року (67 днів), а також  5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) гривень сплачених за правову допомогу адвоката.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року позов  задоволено  частково. Визнано протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб. Зобов`язано Департамент патрульної полії Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб. Зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні із 17 березня 2020 року по день звернення позивача до Закарпатського окружного адміністративного суду – 21 травня 2020 року у розмірі 30061,85 грн. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної полії Національної поліції України судові витрати у розмірі 840,80  (вісімсот сорок гривень 80 копійок) грн. У задоволенні позову у частині інших позовних вимог відмовлено.  Також відмовлено у задоволенні стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної полії Національної поліції України судових витрат, як витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот гривень) грн.
Не погоджуючись з даним рішенням суду  відповідач Департамент патрульної поліції  подав апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, в якій покликаючись на порушення судом при  прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема,  зазначає, що відмовляючи у виплаті компенсації за невикористану у 2019 році відпустку, відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідними актами законодавства. Зазначає, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані нормами пункту 8 розділу III Порядку № 260 які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Також апелянт вказує, що ОСОБА_1 було створено всі умови для використання відпусток, було включено в графік відпусток, однак позивач з рапортами про надання відпусток не звертався. 
Апелянт згідно поданої заяви від 29.07.2021р. № 14817/41/15 просив розгляд справи провести без участі його представника.
Позивач будучи повідомленим про час та місце розгляду справи явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, що відповідно до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без його участі. 
Протокольною ухвалою суду від 05.08.2021 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до  висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі рапорту ОСОБА_1 від 02 березня 2020 року наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 197 о/с від 12 березня 2020 року, підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції у Закарпатській області, з 16 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з виходом на пенсію (відповідно до статті 77 частини 1 пункту 7 Закону України "Про Національну поліцію"), з виплатою грошової компенсації за 8 діб невикористаної частини чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році. 
В подальшому, 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою скаргою до відповідача щодо призначення та виплату грошової компенсації за невикористані 45 днів відпустки за 2019 рік.  
Департамент патрульної поліції листом від 30 квітня 2020 року № К-4240/41/5/05-2020 надав відповідь про неможливість виплати компенсації за невикористані дні відпустки у 2019 році у зв`язку з тим, що у відповідності до статті 93 частини 10 Закону України "Про національну поліцію" та пункту 8 абзацу 7 Розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджений Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року за № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Як вбачається з довідки Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 12 травня 2020 року № 20/196   ОСОБА_1 чергову щорічну основну відпустку (30 діб) та додаткову відпустки за стаж служби в поліції (15 діб) за 2019 рік не використовував . 
Відтак судом першої інстанції вірно встановлено, що на день звільнення, станом на 16 березня 2020 року, ОСОБА_1 мав такі види невикористаної відпустки: - невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 30 діб; - невикористану додаткову за   2019 рік у кількості 13 діб.
Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.
Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України "Про відпустки".
Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 197 о/с від 12 березня 2020 року, з 16 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з виходом на пенсію.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що Верховний Суд 06 лютого 2020 року у справі № 818/1276/17 висловив свою правову позицію щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні зі служби з Національної поліції України.
Так, у вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що спеціальними нормами, що регулюють правовідносини щодо питань виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні є Закон України "Про національну поліцію" № 580-VIII (далі по тексту - Закон України № 580-VIII) та Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі по тексту - Порядок № 260).
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Разом з тим, судом першої інстанції вірно вказано,  що відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.
Дане право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України. Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України "Про відпустки".
Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті громадяни України, які працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Згідно  статті 92 частини 1 Закону України № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Основним законом та спеціальним законом передбачено, що поліцейський реалізує гарантоване право на відпочинок в тому числі шляхом використання чергової щорічної оплачуваної відпустки.
При цьому, не реалізація працівником права на відпустку у відповідний рік - не є підставою для позбавлення особи такого права, або права на компенсацію за невикористану відпустку.
Відповідно до статті 93 частини 2 Закону України № 580-VIII тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Згідно ч.10 ст 93 цього Закону за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Разом з тим,  статтею 93 частиною 11 абзацом 2 Закону України № 580-VIII визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Відтак суд першої інстанції вірно зазначив, що вказана вище норма спеціального закону передбачає, що невикористана частина відпустки поліцейського може бути приєднана на наступний рік. Вказана норма не обмежує право поліцейського на приєднання невикористаної частини відпустки лише одним роком.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Право на відпочинок є конституційним правом.
При цьому, Конституцією України не передбачено обмеження поліцейським права на відпустку, або права на компенсацію за невикористану відпустку в період за 2019 рік.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 197 о/с від 12 березня 2020 року, ОСОБА_1 з 16 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції у зв`язку з виходом на пенсію, з виплатою грошової компенсації за 8 діб невикористаної частини чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році .
Проте щодо відпусток позивача за 2019 вік, в період служби в Національній поліції, вказаний наказ інформації не містить.
Позивач стверджує, що відпустки за вказаний період, йому не надавалися та компенсації за дні невикористаних (основної та додаткової) відпусток не виплачувалися.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, в силу норм законодавства України, у ОСОБА_1 є конституційне право на відпочинок, зокрема, на відпустку, при цьому у відповідача є обов`язок надати відпустку.
Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2020 року позивач звернувся із письмовою скаргою до відповідача про призначення та виплату грошової компенсації за невикористані 45 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік .  
Відповідач листом від 30 квітня 2020 року № К-4240/41/5/05-2020 надав відповідь про неможливість виплати компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2019 році у зв`язку з тим, що позивача звільнено з національної поліції з 16 березня 2020 року, а виплата грошової компенсації можлива лише за невикористану в році звільнення відпустку.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач мав  проаналізувати вимоги статті 93 частини 11 абзацу 2 Закону України № 580-VIII, згідно якого визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, Законом України від 29 травня 2001 року № 2481-ІІІ була ратифікована Конвенція Міжнародної організації праці № 132 1970 року про оплачувані відпустки.
Відповідно до статті 12 цієї Конвенції угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпусту чи про невикористання такої відпустки з заміною її компенсацією чи іншим способом визначаються недійсними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на території України.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки,  згідно вищевказаних загальних положень неможливо замінити щорічну відпустку компенсацією (обов`язково повинна бути надана щорічно відпустка щонайменше на 24 календарні дні), то грошова компенсація за невикористану відпустку нараховується згідно статті 83 КЗПП України, та може бути стягнута за всі дні невикористаної працівником основної й додаткової щорічної відпустки, - тільки в разі звільнення працівника з роботи.  
Так, відпустки за попередні роки, якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, на підставі статті 238 КЗПП України суд має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпусти.
Також матеріали справи не містять даних, що позивач не реалізував своє право на відпустку в 2019 році з його вини. Право позивача на відпустку кореспондується з обов`язком відповідача надати відпустку.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення статті 93 частин 8, 11 Закону України № 580-VIII, а саме, до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Статтею 93 пунктом 10 Закону України № 580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, - за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Судом першої інстанції вірно зауважено, що вказані норми не зазначають про те, що передбачене право особи на відпустку нівелюється в разі не надання відпустки у відповідний період.
Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, при цьому особа не втрачає право на відпустку в разі не одержання відпустки протягом календарного року.  Також не передбачено законодавством України позбавлення особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.
Разом з тим, законодавством України надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги статті 93 частини 10 Закону України № 580-VIII та пункту 8 розділу III Порядку № 260, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, дають право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що при вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2019 рік підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України "Про відпустки", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок КМУ №100), оскільки спеціальними нормами зазначене питання не вирішено.
Так, згідно із статтею 83 частиною 1 Кодексу законів про працю України, статтею 24 частиною 1 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції,  що якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників. Аналогічні приписи визначені також у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 804/3722/17.
В силу статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Конституцією України не передбачені випадки обмеження права поліцейського щодо надання йому чергової відпустки та виплати компенсації за невикористану відпустку у 2019 році.
З огляду на наведені вище норми законодавства колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про задоволення  позовних вимог в частині визнання протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб.
Так, довідкою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 12 травня 2020 року № 20/196 встановлено, що ОСОБА_1 чергову щорічну основну відпустку (30 діб) та додаткову за стаж служби в поліції (15 діб) відпустки за 2019 рік не використовував. 
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що враховуючи те, що матеріали справи не містять підтверджень, що в 2019 році ОСОБА_1 надавалася відпустка, загальна кількість невикористаної відпустки становить 45 діб,  то слід зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2019 році тривалістю 45 діб.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.  
Як вірно зазначено судом першої інстанції, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу наявності підстав для грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2019 рік 45 діб та стягнення за весь час затримки належних позивачеві сум при звільненні по день подачі даного позову до суду 21 травня 2020 року згідно з положеннями статті 117 КЗпП України.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Статтею 117 частиною 1 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Закону підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції,  відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які б підтверджували здійснення розрахунку з позивачем за не використані 45 днів щорічної відпустки.
Згідно Довідки про доходи ОСОБА_1 , розмір середньоденного грошового забезпечення на день звільнення позивача складає 462,49 грн. та позивачу при звільненні не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у кількості 45 діб.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16 березня 2020 року по 21 травня 2020 року (67 днів) у загальному розмірі 32657,94 грн, виходячи з наведеного в адміністративному позові розрахунку.
Разом з тим, відповідно до наказу відповідача від 13 березня 2020 року № 197 о/с (а.с. 9) – позивача було звільнено з роботи з 16 березня 2020 року, тобто дата звільнення – 16 березня 2020 року вважається останнім робочим днем позивача. 
Відтак судом першої інстанції вірно встановлено, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково в сумі 30061,85 грн (65 днів затримки розрахунку при звільненні *462,49 грн середньоденного грошового забезпечення) за період з 17 березня 2020 року по 21 травня 2020 року.
Враховуючи наведене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та підставно частково задовольнив позовні вимоги, а               доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції з наведених вище мотивів, а тому апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції слід залишити без задоволення а оскаржуване  рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,- 
                                                          ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції  залишити без задоволення, а рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 21 січня 2021 у справі № 260/1884/20 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	О. І. Довга  	
Повне судове рішення складено 11.08.2021