ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

31 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №576/319/21 
Номер провадження 22-ц/816/1225/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М., 
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 – адвоката Додукіної Тетяни Вікторівни на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2021 року в складі судді Мазура С.А., ухвалене в м. Глухів, повний текст судового рішення виготовлено 07 червня 2021 року, 

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач у лютому 2021 року звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь всі витрати пов`язані з розглядом справи (судовий збір).
Свої вимоги мотивувала тим, що в період з 21.01.2007 року по 20.05.2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано 9/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу вона продовжувала мешкати та спілкуватися з відповідачем. В листопаді 2020 року вона довідалася про те, що її було знято з місця реєстрації на підставі рішення Глухівського міськрайонного суду від 20.01.2020 року. 
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/50 частин будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені по справі судові витрати в сумі 908 грн. 00 коп.
Скасовано арешт на нерухоме майно: будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта в РПВН 17891845.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що набута сторонами частина житлового будинку в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу. Разом з тим, добудови проведені відповідачем не в період спільного сумісного проживання не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому такому поділу не підлягають. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права і встановлення фактичних обставин справи, просить змінити оскаржуване рішення скасувавши його в частині розміру її частки у спільному майні подружжя і ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що раніше у неї було 1/2 частина майна, а зараз 18 % від спільного майна. Вказує, що на даний час площа спірного будинку складає 78,4 м2 Якщо в будинку де 78,4 м2 їй належить 25,7 м2, то у відсотках це 32, 8 %, а не 18% як присудив суд. Вказує, що спірний будинок є спільною власністю подружжя, а тому все, що пов`язано з перебудовами будинку є спільним, оскільки всі перебудови повинні погоджуватися із співвласниками.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – адвокат Додукіна Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права і встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивач вважаючи себе співвласником не здійснювала свого обов`язку по догляду за спірним будинком. Вказує, що в 2010 році відповідач придбав 9/25 частини спірного будинку за власні кошти, які він отримав у подарунок від своїх батьків. Зазначає, що відповідач не надала доказів своєї участі у придбанні спірного житлового будинку. Зазначає, що позивач достеменно знала про не визнання її права на 1/2 частину будинку з відповідача, а тому суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин строки позовної давності, які сплили ще в 2013 році.
Від  позивача та відповідача відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, а проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив. Просив свою апеляційну скаргу задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.
Представник відповідача в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала, а проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечила. Просила задовольнити їх апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна  скарга відповідача підлягає задоволенню частково  виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, з 21 січня 2007 року по 20 травня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5-6), який було розірвано за рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області  від 09.07.2010 року. Рішенням суду про розірвання любу не місить даних про фактичне припинення подружжям шлюбних відносин. 
За договором купівлі продажу від 05 квітня 2007 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 9/25 частин житлового будинку з відповідними надвірними та господарськими будинками, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за 26 000 тис. гривень (а.с. 7, 38-40), на придбання якого ОСОБА_1 надала письмову згоду(а.с. 132).
За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 78,4 м2 по АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 ,дата державної реєстрації - 04.03.2020 (а.с. 8-9).
Заочним рішенням Глухівського міськрайонного суду від 20.01.2020 визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням – 9/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 27-28).
Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 від 20.03.2007 ОСОБА_2 належить 9/25 частин будинку загальною площею 51.4 м2 (а.с. 41-47), а житлова площа будинку 100,3 кв.м, загальна площа будинку -  134,5 кв.м. 
За даними технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого 03.01.2020 ОСОБА_2 належить 1/1 частина вказаного будинку загальною площею 78.4 м2 (а.с. 50-56).
В судовому засіданні представникам сторін визнано, що оформлення технічної документації на прибудову до придбаної частини будинку відбулось після розірвання шлюбу і до  державного реєстру внесені зміни у зв`язку із  визначенням 9/25 частин будинку з урахуванням  прийняттям до експлуатації  через закінчення будівництва  прибудови  і оформленням даної частини  будинку у самостійний об`єкт нерухомого майна. 
Відповідно до ст. 60 СК України  майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. (ч. 2 ст. 70 СК України).
Відповідно до частин 6,7 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
З аналізу викладених правових норм можна дійти висновку, що майно набуте подружжям  у період їх спільного проживання  і перебування у зареєстрованому шлюбі  перебуває у спільній  сумісній власності подружжя, частки кожного є рівними. Разом з тим, майно на яке право власності набуте  після розірвання шлюбу та не під час проживання колишнього подружжя однією сім`єю, може  бути об`єктом  спільної сумісної власності. 
Матеріалів цивільної справи доведено, що під час перебування у шлюбі сторони придбали 9/25 частин житлового будинку з відповідними надвірними та господарськими будинками, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що саме вказана частина нерухому майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому на законних підставах визнав за позивачем право власності частину у розмірі 9/50.  
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не було надано до суду першої інстанції доказів того, що решта частин спірного житлового будинку було набуто сторонами саме під час шлюбу чи проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи викладені в апеляційній скарзі позивача щодо того, що у неї виникло право власності на 1/2 частину  житлового будинку право власності на який зареєстровано за відповідачем у державному реєстрі 04.03.2020, оскільки не  довела в суді належними доказами  тих обставин, що  прибудова до будинку, була збудована за  період  шлюбу. 
Доводи відповідача, що викладені ним в апеляційній скарзі відносно того, що він придбав 9/25 частин спірного будинку під час перебування у шлюбі з відповідачем за власні кошти, які були йому подаровані йому від його батьків, та надані останнім їм в борг, а згодом повернуті, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідачем не було спростовано в суді  факту придбання подружжям 9/25 частин спірного будинку за договором купівлі-продажу від  05.04.2007 року.  
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача стосовно того, що факт передачі відповідачу грошових коштів саме від батьків на купівлю спірного житла доводиться показаннями свідків з огляду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 
З огляду на викладене, правочини, щодо передачі грошових коштів на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян мають вчинятися у письмовій формі, і саме копія письмового договору є належним доказом його вчинення, а тому показання свідків не є належним доказом передачі грошових коштів на суму, що дорівнює 10 000 доларів США.
Також колегія суддів вважає неспроможними доводи відповідача стосовно того, що спірна частина нерухомого майна не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивачем не було доведено факту наявності у неї грошових коштів на придбання спірного майна з огляду на те, що відповідно до ст. 60 СК України  майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, майновий стан позивача не має правового значення для надання майну, що придбане сторонами в період шлюбу статусу спільної сумісної власності подружжя.  
Крім того, відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя відносно майна, що набуте останнім за час шлюбу презумується, а тому обов`язок спростування вказаного режиму відносно майна набутого за час шлюбу покладається на сторону, яка його заперечує. Разом з тим, відповідачем не було спростовано вказаної презумпції, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісною власністю.
Доводи відповідача стосовно того, що позивач не несла витрат на утримання спільного майна не заслуговують на увагу, з огляду на те, що останній не позбавлений права заявити вимогу про відшкодування йому частини понесених ним витрат на утримання спільного майна.   
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що саме факт зняття з реєстрації позивача із спірного житлового приміщення за рішенням суду, свідчить про порушення її прав та не визнання з боку відповідача її права власності на спірну частину житлового приміщення. 
Щодо  доводів відповідача про існування підстав для відмови у задоволенні позову через пропущення строку  позовної давності, то колегія суддів визнає їх також неспроможними, оскільки позивачем заявлено вимоги про визнання за нею права власності на об`єкт нерухомого майна, який перебуває у  спільній сумісній власності, до який відповідно частини 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права  в цій частині рішення, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Проте, задовольнив позов частково, суд припустив порушення норм  процесуального закону при вирішенні питання розподілу судових витрат  пов`язаних із сплатою судового збору і помилково стягнув на користь позивача усю фактично сплачену нею суму 908грн.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України і пропорційно розміру задоволеної частини права власності позивача на будинок, колегія суддів змінює рішення в частині розподілу судових витрат і присуджує  на її користь в рахунок відшкодування фактично понесеної суми по сплаті судового збору за подання позову 200грн. 
У зв`язку з тим, що  рішення суду першої інстанції змінено в частині розподілу судових витрат, колегія суддів покладає у повному обсязі витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на відповідача.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

                                                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Додукіної Тетяни Вікторівни задовольнити частково. 

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судового збору 200,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 02 вересня 2021 року.

Головуючий -                                                                                              С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                          О.Ю. Кононенко

                                                                                                                    В.І. Криворотенко